справа № 369/14581/24
провадження № 22-ц/824/3248/2026
головуючий у суді І інстанції Янченка А.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
3 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинський районного суду міста Києва від 09вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 (далі - Відповідач-1) та ОСОБА_1 (далі - Відповідач-2), в якому просила визнати за нею право власності на рухоме майно, а саме: 
визнати за ОСОБА_2 право власності на ангари, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме ангар (морозильно-складське приміщення) площею 1150 м.кв, ангар (склад готової продукції) площею 576 м.кв, ангар (підсобні приміщення) площею 170 м.кв, ангар (цех з виробництва продукції) площею 1000 м.кв;
???визнати за ОСОБА_2 право власності на коптильно варочні камери REX-POL KWP-4 у кількості 2 шт., коптильно варочні камери REX-POL KWP-2 у кількості 1 шт., візок 1000х1000?2000 мм у кількості 36 шт., стіл нержавіючий у кількості 16 шт., реактор нержавіючий 1м/куб 380V у кількості 1 шт., стелажі нержавіючі у кількості 8 шт, ємкості нержавіючі у кількості 16 шт., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;
???визнати за ОСОБА_2 право власності на холодильне обладнання у кількості 4 комплектів, BITZER KUHLMASCHINENBAU Typ.4NES-20Y-40P з серійними номерами1688507965, 1688507966, 1688507964, 1688507967, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що протягом періоду з 2015 по 2019 рік вона, як фізична особа-підприємець, провадила господарську діяльність з імпорту та переробки рибної продукції, для чого мала намір створити відповідну виробничу базу.
З цією метою позивачем за власні кошти було придбано будівельні матеріали та обладнання. Зокрема, було укладено наступні правочини:
?Договір №1905/2015 від 19 травня 2015 року та додатковий договір №1201/2016 від 12 січня 2016 року з ТОВ «Інтернешнл трейдінг груп» на придбання дахових та стінових сендвіч-панелей;
?Договір №34/15 від 3 червня 2015 року з ТОВ «Торговий дім «Стор» на поставку холодильного обладнання марки BITZER KUHLMASCHINENBAU;
?Договір №19 від 19 лютого 2019 року з ТОВ «Тавр Стар» на придбання коптильно-варочних камер REX-POL та іншого допоміжного обладнання.
Позивач стверджувала, що із придбаних нею сендвіч-панелей на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , були змонтовані чотири ангарні споруди: морозильно-складське приміщення (1150 м?), склад готової продукції (576 м?), підсобні приміщення (170 м?) та виробничий цех (1000 м?).
На момент початку будівництва у 2015 році вказана земельна ділянка перебувала у спільній частковій власності позивача та відповідача-2 (по 1/2 частці кожному), що, на думку позивача, надавало їй законне право розміщувати на ділянці власне майно. 8 січня 2018 року позивач подарувала свою частку у праві власності на земельну ділянку своєму синові - відповідачу-1, однак зазначала, що вказаний правочин не вплинув на її право власності на рухоме майно, яке на той час вже було створене та розміщене на ділянці.
Звернення до суду з даним позовом обумовлено тим, що відповідач-2 безпідставно вважає все створене майно своєю власністю, не визнає прав позивача та чинить перешкоди у користуванні цим майном, що створює правову невизначеність.
Рішенням Києво-Святошинського районного суду міста Києва від 9 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання права власності позов задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на ангари, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , а саме ангар (морозильно-складське приміщення) площею 1150 м.кв, ангар (склад готової продукції) площею 576 м.кв, ангар (підсобні приміщення) площею 170 м.кв, ангар (цех з виробництва продукції) площею 1000 м.кв.
???Визнано за ОСОБА_2 право власності на коптильно варочні камери REX-POL KWP-4 у кількості 2 шт., коптильно варочні камери REX-POL KWP-2 у кількості 1 шт., візок 1000х1000?2000 мм у кількості 36 шт., стіл нержавіючий у кількості 16 шт., реактор нержавіючий 1м/куб 380V у кількості 1 шт., стелажі нержавіючі у кількості 8 шт, ємкості нержавіючі у кількості 16 шт., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
???Визнано за ОСОБА_2 право власності на холодильне обладнання у кількості 4 комплектів, BITZER KUHLMASCHINENBAU Typ.4NES-20Y-40P з серійними номерами1688507965, 1688507966, 1688507964, 1688507967, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7 570 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 7 570 грн.
Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_1 звернулася до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що згідно всіх договорів поставок, купівлі-продажу та специфікацій і додатків до них покупцем чи отримувачем панелей і обладнання є Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , як і платником по платіжних дорученнях, яка на даний час не припинила своєї підприємницької діяльності (відповідь на безкоштовний запит до ЄДРЮОФОП додається), а позивачем за позовом є ОСОБА_2 , як фізична особа. Відтак належним позивачем по цій справі є Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , а не ОСОБА_2 , як фізична особа - на якій підставі суд визнав право власності на майно зазначене в рішенні за ОСОБА_2 незрозуміло.
Зазначає, що згідно договорів поставки №1905/2015 від 19 травня 2015 року та №1201/2016 від 12 січня 2016 року, що укладені між позивачкою, як ФОП та ТОВ «Інтернешнл трейдінг груп» поставило позивачу дахові та стінові панелі, в той же час в додатках, специфікаціях та видаткових накладних до них або взагалі не зазначено місце поставки товару або зазначено м. Київ, що не дає ідентифікувати та встановити що саме ці дахові та стінові панелі бути доставлені за адресою: АДРЕСА_1 та що саме ці панелі були використані для будівництва споруд, які позивача просила визнати за собою.
Щодо визнання права власності на рухоме майно, що зазначено в позовній заяві, то зазначає, що позивачка не надала жодних належних і допустимих доказів, що вказане рухоме майно (коптильно варочні камери, столи нержавіючі, реактори нержавіючі, стелажі нержавіючі, ємкості нержавіючі, холодильне обладнання у кількості 4 комплектів) поставлялося і на даний час знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 6-у наданих договорах поставки, додатках та специфікаціях не зазначена конкретна адреса поставки товарів чи обладнання або зазначена адреса місцезнаходження: ФОП ОСОБА_2 : АДРЕСА_2 , яка на той час проводила свою діяльність саме в тому регіоні і по даний час реєстрація її місцезнаходження як ФОП за даною адресок (відповідь на безкоштовний запит до ЄДРЮОФОП додається).
Натомість суд першої інстанції не просто визнав за позивачкою право власності на вказане рухоме майно, але й чомусь без взагалі будь-яких доказів зазначив поточне розташування даного майна в резолютивній частині рішення, а відтак неповно з`ясував обставини місця поставки вказаного рухомого майна і теперішнього його місцезнаходження.
Вказує, що суд першої інстанції визнав за позивачем право власності на холодильне обладнання у кількості 4 комплектів, BITZE: KUHLMASCHINENBAU Typ.4NES-20Y-40P з серійними номерами 1688507965 1688507966, 1688507964, 1688507967, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, хоча в Договор поставки №34/15 від 3 червня 2015 року, рахунку і видатковій накладній до нього не зазначено конкретного типу і серійних номерів обладнання.
Також вказує, що суд першої інстанції вважав встановленим факт спорудження ангарів саме з матеріалів, придбаних позивачем і вказує на те, що відповідач-2 не заперечує проти того, що спірні ангари було збудовано в даний період, хоча це не підтверджується жодними доказами і в відзиві на позовну заяву відповідач-2 жодним чином не визнавав цих фактів.
Вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини правого режиму майна та його характеристик, помилково віднісши дані споруди до рухомого майна, хоча не здійснюв виїзду з метою огляду спірного майна, не було подано жодного висновку експерту чи технічного документу, який підтверджував би, що споруди розміщені на земельній ділянці з кадастровим номером 3222486200:04:001:509 мають ознаки саме нерухомого майна.
Також вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини щодо типу споруд на земельній ділянці з кадастровим номером 3222486200:04:001:5098 - так на земельній ділянці, кадастровий номер: 3222486200:04:001:5098, загальна площа 1,5 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: Київська обл., Києво- Святошинський р., с/рада Софіївсько-Борщагівська, що перебуває у спільній частковій власності Відповідачів 1 та 2, окрім адміністративної будівлі, загальною площею 415, 6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , також збудовані об`єкти нерухомого майна (ангари, холодильні камери, цех по переробні риби та овочів, 3- поверхова незакінчена будівництвом споруда), які не вводилися в експлуатацію і щодо яких не проводилася технічна інвентаризація.Натомість суд першої інстанції визнав право власності за позивачкою на ангар (морозильно-складське приміщення) площею 1150 м.кв, ангар (склад готової продукції) площею 576 м.кв, ангар (підсобні приміщення) площею 170 м.кв, ангар (цех з виробництва продукції) площею 1000 м.кв, тобто конкретні типи і назви споруд та ще й з конкретними площами, хоча жодних доказів саме таких типів і назв споруд позивачем не було надано.
Вважає, що судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме ст.ст. 181, 316, 317, 319, 321, 355, 356, 373, 374, 375 ЦК України в частині визнання спірних будівель рухомим майном та неврахування принципу нероздільності земельної ділянки та будівель і споруд, що на ній розміщенні. Необґрунтовано визнавши спірні споруди рухомим майном суд не взяв до уваги беззаперечне право лише власника землі на її забудову або надання згоди на забудову іншим особам та принцип набуття права власності на все збудоване на земельній ділянці виключно власником/власниками цієї земельної ділянки.
Також вважає, що суд першої інстанції взагалі не дослідив чи мали спірні будівлі розташовані на земельній ділянці ознаки нерухомого майна: можливість їх переміщення без їх знецінення; можливість їх переміщення зміни їх призначення.
Посилається також на те, що позивачка ОСОБА_2 є матір`ю відповідача ОСОБА_3 , який відповідно є її сином, з огляну на що очевидним є, що між ними відсутній предмет спору або він має очевидно штучний характер, який має запобігти справедливому і пропорційному розподілу спільного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в межах справи №369/4523/24 (провадження №2/369/4682/24) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Літвиненко Олексій Вікторович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Превентивна охорона» про поділ майна в натурі, що перебуває в Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Зазначає, що в даному судовому провадженні ОСОБА_2 представляє те ж саме Адвокатське об`єднання «АПЕРІО», що представляє відповідача по цій справі ОСОБА_3 в межах справи №369/4523/24 (провадження №2/369/4682/24) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Літвиненко Олексій Вікторович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Превентивна охорона» про поділ майна в натурі, що перебуває в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області (копія позовної заяви додається), що викликає конфлікт інтересів.
Вказує, що позивач до позовної заяви додає як докази копію договору продажу №19 від 12.02.2019 року, копію видаткової накладної №31 от 13.02.2019 року (коптильно варочні камери, візок, столи нержавіючі, реактори нержавіючі, стелажі нержавіючі, ємкості нержавіючі, ємності китаянки) та копію квитанцій від 14.02.2019 року, хоча крім цього до позовної заяви додає договір дарування частки землі від 08.01.2018 року, що підтверджує те, що власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 станом на 2019 рік вона вже не була, але начебто натомість закуповувала обладнання, яке розміщувала на чужій земельній ділянці без жодної на це підстави.
Також вказує, що між позивачем і відповідачем 2 ОСОБА_1 теж відсутній будь-який спір, оскільки реальний спір про поділ в натурі земельної ділянки з кадастровим номером 3222486200:04:001:509, на якій якраз розміщуються вищевказані будівлі з врахуванням цих побудов вже розглядається в суді - справа №369/4523/24 (провадження №2/369/4682/24) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний виконавець виконавчого округу Київської області Літвиненко Олексій Вікторович, Товариство з обмеженою відповідальністю «Превентивна охорона» про поділ майна в натурі, що перебуває в Києво-Святошинському районному суді Київської області.
З огляду на вказані обставини, вважає дії ОСОБА_2 щодо подання даного позову зловживанням процесуальними правами, у зв`язку з чим її позовну заяву слід було повернути без розгляду, хоча суд першої інстанції цього не зробив, чим порушив положення ст.ст.12, 44 ЦПК України.
Вказує, що представник відповідача 2 хотів особисто приймати участь в судових засіданнях по суті для дачі своїх усних пояснень по справі та щодо поданих доказів та на етапі судових дебатів, у зв`язку з чим подав клопотання про відкладення розгляду справи від 28.07.2025 року, але в задоволенні якого судом було відмовлено, чим суд першої інстанції порушив положення ст.ст. 43, 223, 227,229,240 ЦПК України.
17 листопада 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Федоренко О.В., в якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказує, що позов подано належним позивачем - ОСОБА_2 , як фізичною особою, яка є власником спірного майна. Доводи апелянта в цій частині є юридично неспроможними.
Зазначає, що усі доводи зводяться до незгоди з оцінкою доказів, а точніше - з тим, що суд прийняв докази позивача та не прийняв на віру голослівні твердження апелянта. Така позиція не є правовою підставою для скасування законного судового рішення.
У судовому засіданні представники ОСОБА_2 - адвокати Савенков О.В., Федоренко О.П. просилили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на поштову та електронну адреси, що підтверджується рекомендованим повідомленням та звітом про доставку поштової кореспонденції суду.
3 лютого 2026 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від представника ОСОБА_1 - адвоката Цимбал В.І. про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання, оскільки адвокат буде зайнятий у іншому судовому засіданні.
Вирішуючи клопотання, колегія суддів дійшла висновку про відмову в його задоволенні з урахуванням наступного.
Як вбачається із клопотання про відкладення розгляду справи, до нього не надано докази перебування адвоката у іншому судовому засіданні.
Крім того, стороною апелянта не зазначено підстав, за яких у самого відповідача відсутня можливість прибути до суду для надання пояснень по справі.
Також, матеріалами справи встановлено, що сторона відповідача була завчасно повідомлена про розгляд справи, а саме 10 листопада 2025 року, тобто за два місяці до судового засідання.
Європейський суд з прав людини вказав, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Каракуця проти України", заява № 18986/06, від 16 лютого 2017 року).
Праву особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Апеляційним судом враховано, що стороною відповідача викладено свої письмові доводи і міркування щодо незгоди з оскаржуваним судовим рішенням у апеляційному суді. Ні в апеляційній скарзі, ні в клопотанні про відкладення розгляду справи не зазначено жодних нових обставин, які унеможливлюють розгляд справи за наявними матеріалами за відсутності сторони відповідача.
Крім того, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи апеляційний суд виходить із тих обставин, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.
Стороною заявника не указані причини, які унеможливлюють вирішення спору за відсутності представника.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності учасників, що не з`явились.
Як вбачається із апеляційної скарги, а саме з її мотивувальної частини, стороною відповідача було заявлено про залучення нових доказів на стадії апеляційного розгляду справи, а саме: 
Витяг з ЄРДР від 14 серпня 2024 року; відповідь на безкоштовний запит до ЄДРЮОФОП; довідка тимчасово переміщеної особи від 21 грудня 2022 poку; договір поставки 368958-н від 5 травня 2015 року та додатки до нього; договір 861-Е512 підряду на виконання монтажних робіт від 5 травня 2015 року та додатки до нього; фотодокази будівництва спірних будівель; відеодоказ будівництва спірних будівель 1-3. 
Також стороною апелянта було заявлено про його можливе звернення до суду апеляційної інстанції з клопотанням про призначення експертизи.
Вирішуючи такі доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне. 
Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
В обгрунтування підстав для залучення нових доказів до апеляційної скарги сторона відповідача посилається на військове вторгнення в Україну та вимушену евакуацію, у зв`язку з чим більшість речей та документів була втрачена. Лише у вересні 2025 року ОСОБА_1 вдалося відновити частину документів, які підтверджують, що саме ним купувалися будівельні матеріали залучались будівельники, та оплачувались будівельні роботи.
Як слідує із протоколів судових засідань в суді першої інстанції, ні відповідач ОСОБА_1 , ні його адвокат Цимбал В.І. не повідомляли про обставини втрати доказів унаслідок вторгнення військ рф на територію України та необхідності відновлення доказів. Стороною відповідача подавались до суду лише клопотання про відкладення розгляду справи.
Колегія апеляційного суду також звертає увагу, що сторона відповідача в обгрунтування необхідності залучення до матеріалів справи на стадії апеляційного розгляду посилається на те, що докази були відновлені, однак не указує, у який спосіб ці докази були відновлені, та не надає доказів, що докази були саме відновлені.
Сторона позивач також висловила свої заперечення щодо достовірності наданих відповідачем до апеляційної скарги доказів. Заперечення відповідні сторона позивача направила відповідачам (а.с. 56, Т.2). Жодних спростувань на заперечення позивача щодо недостовірності доданих до апеляційної інстанції нових доказів стороною відповідача надано не було.
За таких обставин, оскільки стороною відповідача не були доведені виняткові обставини, внаслідок яких сторона відповідача була позбавлена права подати такі докази до суду першої інстанції, колегією апеляційного суду у задоволенні клопотання про долучення до апеляційної скарги нових доказів було відмовлено.
Сторона відповідача була повідомлена про розгляд справи в суді першої інстанції, подавала до суду відзив на позов, заяви про відкладення розгляду справи, однак правом на звернення до суду першої інстанції з клопотанням про долучення доказів та призначення експертизи не зверталась.
Так само, заявляючи про можливе заявлення клопотання про призначення експертизи у суді апеляційної інстанції, сторона апелянта так і не заявила відповідного клопотання фактично та не навела об`єктивних причин, за яких сторона відповідача не заявила такого клопотання в суді першої інстанції. Так само, упродовж тривалого розгляду справи в суді першої інстанції сторона відповідача не надала доказів неможливості здобуття експертних висновків за самостійним зверненням.
Крім того, у судовому засіданні представником ОСОБА_2 - адвокатом Федоренко О.П. було заявлено клопотання про постановлення окремої ухвали.
В обґрунтування клопотання сторона позивача вказувала на те, що докази, які подає сторона відповідача у суді апеляційної інстанції, а саме договір поставки від 5 травня 2015 року № 368958-н з доданими специфікаціями, видатковими накладними, товарно-транспортними накладними, квитанціями до прибуткових касових ордерів, а також договір підряду від 5 травня 2015 року № 861/Е512 з актами виконаних робіт є штучно виготовленими.
Таким чином, просить постановити окрему ухвалу про направлення до органів Національної поліції України в Солом`янському районі м. Києва повідомлення про виявлені ознаки кримінального правопорушення разом із копіями поданих скаржником документів та додатковими поясненнями позивача - для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) та проведення досудового розслідування за фактом підроблення та використання підроблених документів (ст. 358 КК України).
Відповідно до частин першої, другої та десятої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Колегія суддів перевіривши доводи сторони позивача стосовно необхідності постановлення окремої ухвали, дійшла висновку про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Згідно із статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірні ангарні конструкції за своєю правовою природою є рухомим майном, вони не мають капітального фундаменту, їх демонтаж не призведе до знецінення або зміни призначення. Після демонтажу та перенесення в інше місце ангари зможуть виконувати ті самі функції - слугувати приміщеннями для зберігання та переробки продукції.Відповідач-1 та відповідач-2 доводи позивача, що спірні ангарні конструкції є рухомим майном не спростували та на підтвердження протилежного останніми до суду не надано жодних допустимих доказів, а тому визнав доводи позову обґрунтованими. Щодо промислового обладнання (коптильно-варочних камер, холодильних установок, столів, візків тощо), суд зазначив, що його належність до рухомого майна є очевидною та не потребує додаткового обґрунтування.
Колегія суддів погоджується в повному обсязі із таким рішенням суду першої інстанції.
Судом встановлено, що на підтвердження набуття права власності на спірне майно позивачем надано докази укладення та виконання низки договорів.
Дослідивши договори поставки №1905/2015 від 19 травня 2015 року та №1201/2016 від 12 січня 2016 року, суд встановив, що ТОВ «Інтернешнл трейдінг груп» поставило позивачу дахові та стінові сендвіч-панелі. Оплата вартості товару здійснена позивачем, що підтверджується відповідними документами. Факт передачі товару підтверджується підписаними видатковими накладними. Відповідно до п. 4.6. вказаних договорів, право власності на товар переходить до Покупця (позивача) в момент його передачі.
Дослідивши договір поставки №34/15 від 3 червня 2015 року, суд встановив, що ТОВ «Торговий дім «Стор» поставило позивачу чотири комплекти холодильного обладнання BITZER KUHLMASCHINENBAU (сер. № 1688507965, 1688507966, 1688507964, 1688507967) на загальну вартість 1 014 360 грн. Оплата підтверджена платіжним дорученням №38 від 5 червня 2015 року, а передача товару - видатковою накладною №РН-0630/2 від 30 червня 2015 року. Оскільки договір не містить спеціальних умов переходу права власності, воно виникає на загальних підставах, передбачених ст. 334 ЦК України, - з моменту передання майна.
Дослідивши договір продажу №19 від 12 грудня 2019 року, суд встановив, що ТОВ «Тавр Стар» поставило Позивачу дві коптильно-варочні камери REX-POL KWP-4, одну камеру REX-POL KWP-2, 36 візків, 6 столів, реактор та інше обладнання на загальну суму 548 900 грн. Оплата підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів, а факт передачі - видатковою накладною №31 від 13 лютого 2019 року. Відповідно до п. 3.5 договору, право власності переходить до Позивача в момент передачі товару.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правильно вважав встановленим факт спорудження ангарів саме з матеріалів, придбаних позивачем та правильно вказав, що хоча прямих доказів процесу монтажу не надано, часові рамки придбання матеріалів (2015-2016 роки) збігаються з періодом, коли, за твердженням, як позивача так і відповідача-2, відбувалося будівництво даних ангарів на земельній ділянці з кадастровим номером 3222486200:04:001:5098. Окрім цього, суд також правильно зазначив, що відповідач-2 не заперечував проти того, що спірні ангари було збудовано в даний період, а вказував лише на те, що будівництво цих ангарів здійснював він, а не позивачка. Дані обставини доводять той факт, що спірні ангари дійсно були збудовані на даній земельній ділянці.
Суд також правильно зазначив, що відповідач-2 не надав жодного документального підтвердження своїх заперечень. Відповідачем-2 на підтвердження своїх заперечень не було надано до суду ні договорів на придбання будівельних матеріалів, ні документів про оплату, ні договорів з будівельниками, ні актів виконаних робіт, ні навіть свідчень очевидців. 
Як убачається із матеріалів справи в суді першої інстанції сторона відповідача лише піддавала критиці надані стороною позивача докази, проте жодних власних доказів у спростування доказів сторони позивача не надала. Таким чином, сторона відповідача не скористалась правом на доведення своєї позиції у цьому спорі, унаслідок чого відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням нею процесуальних дій, передбачених ч. 1 ст. 81 наведеного Кодексу. якою передбачено. що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 6, 7 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Як убачається із мотивувальної частини оскаржуваного рішення суд перевірив надані позивачем докази, які не спростовані стороною відповідача, та надав їм належну оцінку. Жодних обставин, за яких надані стороною позивача докази слід визнати недопустимими чи неналежними, стороною відповідача не доведено, та судом першої інстанції не встановлено.
Підстав для переоцінки досліджених судом першої інстанції доказів в суді апеляційної інстанції не встановлено.
Також досліджуючи питання правового статусу земельної ділянки, суд першої інстанції встановив, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером 3222486200:04:001:5098 площею 1,5 га дійсно перебувала у спільній частковій власності ОСОБА_2 (1/2 частка) та ОСОБА_1 (1/2 частка) з квітня 2015 року.
8 січня 2018 року на підставі договору дарування, посвідченого Малаховим С.О. приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу за реєстровим №88, ОСОБА_2 подарувала свою частку синові - ОСОБА_3 .
Відповідно до статті 181 ЦК України, речі поділяються на нерухомі та рухомі. До нерухомих речей законодавець відносить земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об`єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації. Рухомими є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.
Аналізуючи конструктивні особливості спірних ангарів, суд встановив, що вони споруджені з дахових та стінових сендвіч-панелей - сучасного будівельного матеріалу, який складається з двох профільованих металевих листів з утеплювачем між ними. Такі панелі з`єднуються між собою за допомогою спеціальних замків та кріпляться до металевого каркасу. Конструкція є збірно-розбірною, що дозволяє демонтувати споруду без пошкодження основних елементів та змонтувати її в іншому місці. 
Відповідач-2 протилежних доказів того, що ангари є нерухомим майном до суду не надав, ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду.
Суд при вирішенні питання про віднесення спірного об`єкта до рухомого чи нерухомого майна, врахував не лише фактичне розташування об`єкта на земельній ділянці, а й можливість його переміщення без втрати основних характеристик та цільового призначення. Тимчасові споруди, навіть значних розмірів, які можуть бути демонтовані та перенесені, слід відносити до рухомого майна.
Зазначивши, що в даному випадку оскільки ангари, збудовані із легких металевих конструкцій, які не мають фундаменту капітального типу і можуть бути розібрані без пошкодження конструктивних елементів та змонтовані в іншому місці, є рухомим майном незалежно від тривалості його розміщення на конкретній земельній ділянці.
З урахуванням цього, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірні ангарні конструкції за своєю правовою природою є рухомим майном. Вони не мають капітального фундаменту, їх демонтаж не призведе до знецінення або зміни призначення. Після демонтажу та перенесення в інше місце ангари зможуть виконувати ті самі функції - слугувати приміщеннями для зберігання та переробки продукції.
Відповідач-1 та відповідач-2 доводи позивача, що спірні ангарні конструкції є рухомим майном не спростували та на підтвердження протилежного останніми до суду не надано жодних допустимих доказів.
Щодо промислового обладнання (коптильно-варочних камер, холодильних установок, столів, візків тощо), суд також правильно зазначив, що його належність до рухомого майна є очевидною та не потребує додаткового обґрунтування.
Стаття 328 ЦК України встановлює, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.
З урахуванням встановлених вище обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у даному випадку позивачка набула право власності на сендвіч-панелі на підставі договорів поставки №1905/2015 від 19 травня 2015 року та №1201/2016 від 12 січня 2016 року.
Згідно зі статтею 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Оскільки факт передання панелей позивачці підтверджений видатковими накладними, з моменту їх підписання вона стала власником цих матеріалів.
Коли з придбаних позивачкою матеріалів були змонтовані ангарні конструкції, відбулася трансформація будівельних матеріалів у нові речі - ангари. Оскільки ця трансформація відбулася з матеріалів, що належали позивачці, вона набула право власності на новостворені об`єкти в силу статті 331 ЦК України.
Аналогічно є правильним висновок суду, що позивачка набула право власності на промислове обладнання (коптильно-варочних камер, холодильних установок, столів, візків тощо) - з моменту його передачі за договорами поставки, що підтверджується видатковими накладними.
Суд також правильно відхилив аргумент відповідача про те, що позивачка не мала права розміщувати майно на земельній ділянці після передачі своєї частки синові.
По-перше, на момент створення ангарів (2015-2016 роки) позивачка була співвласником земельної ділянки і мала право розміщувати там власне майно.
По-друге, і це головне, право власності на рухоме майно не залежить від права на земельну ділянку, де воно розміщене. Власник рухомого майна залишається його власником незалежно від того, на чиїй території воно знаходиться. Питання правомірності розміщення майна на чужій земельній ділянці може бути предметом окремого спору між власником майна та власником земельної ділянки, але це не впливає на право власності на саме майно.
Позивачка обрала спосіб захисту свого права шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України. Ця стаття передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що обраний позивачкою спосіб захисту є правильним та ефективним. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зокрема у постанові Великої Палати від 23.06.2020 у справі №909/337/19, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
У даному випадку право власності позивачки існує з моменту створення майна з її матеріалів, але це право оспорюється відповідачем-2, який вважає себе власником ангарів. Така ситуація створює правову невизначеність та перешкоджає позивачці повноцінно реалізовувати правомочності власника. Судове рішення про визнання права власності усуне цю невизначеність та стане підставою для безперешкодного володіння, користування та розпорядження майном.
Також судом було правильно відхилено доводи відповідача-2 про зловживання позивачем процесуальними правами. 
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Подання завідомо безпідставного позову або позову за відсутності предмета спору може бути визнано зловживанням правами.
Предметом даного позову є визнання права власності на конкретне рухоме майно.
Відповідач-2 у своєму відзиві прямо заявляв, що вважає це майно своєю власністю. Таким чином, між сторонами існує реальний спір про право, що виключає безпідставність позову. Той факт, що сторони є учасниками іншого судового провадження, а також наявність між позивачем та відповідачем-1 родинних стосунків, не може свідчити про штучність спору, оскільки право на звернення до суду за захистом порушеного права гарантовано ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України.
Також судом було правильно надано оцінку доводам про конфлікт інтересів у представника, суд зазначив, що до матеріалів справи долучено письмові згоди позивача та відповідача-1 на одночасне представництво, що відповідає ст. 28 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність". Крім того, відповідач-2 не є стороною договору про надання правової допомоги з АО "Аперіо", а отже, його права не порушені.
Апеляційний суд також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позов подано не належним позивачем, оскільки норми ЦПК України не містять такого поняття, як не належний позивач, а лише містять поняття щодо неналежного відповідача.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Інша частина доводів апеляційної скарги по своїй суті співпадає з тими доводами, які були заявлені відповідачем в суді першої інстанції, і яким суд при вирішення справи вже надав відповідну правову оцінку, з якою погоджується і суд апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За результатами розгляду справи колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом, відтак підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинський районного суду міста Києва від 9 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 09 лютого 2026 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба