ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.03.2026 Справа № 921/376/25
м. Львів
Західний апеляційний господарський суд, в складі колегії:
головуючого (судді-доповідача): Бойко С.М.,
суддів: Скрипчук О.С.,
Якімець Г.Г.,

в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи
розглянув апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" б/н від 06.10.2025,
на рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.09.2025, суддя Чопко Ю.О., м. Тернопіль, повний текст рішення складено 15.09.2025
у справі №921/376/25
за позовом керівника Бучацької окружної прокуратури Тернопільської області, Тернопільська область, м.Бучач, 
в інтересах держави в особі
- Державної екологічної інспекції у Тернопільській області, м. Тернопіль,
- Золотопотіцької селищної ради, Тернопільська область, Чортківський район, смт. Золотий Потік,
до відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", м. Київ, 
про відшкодування 173 580,00 грн. шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог позивача 
25.06.2025 керівник Бучацької окружної прокуратури Тернопільської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Тернопільській області та Золотопотіцької селищної ради звернувся до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідача - Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про відшкодування 173 580 грн. шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Позовні вимоги обгрунтовані тим, що в ході реалізації представницьких повноважень в порядку ст.131-1 Конституції України та ст.ст.23, 24 Закону України "Про прокуратуру" прокуратурою опрацьовано матеріали кримінального провадження №12022211130000198 від 27.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.246 КК України, в ході розгляду якого виявлено порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища. Зокрема, встановлено факти незаконної рубки дерев на земельних ділянках лісогосподарського призначення, наданих у користування для ведення лісового господарства постійному лісокористувачу та завдання шкоди інтересам держави спричиненою рубкою на суму 173 580 грн.
Прокурором зазначено, що оскільки у кримінальному провадженні №12022211130000198 не встановлено особи, якою завдано шкоди, тому відповідальність покладається на відповідача, як постійного лісокористувача ділянки, на якій виявлено факт незаконної рубки дерев.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
рішенням Господарського суду Тернопільської області від 03.09.2025 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь держави в особі Золотопотіцької селищної ради 173 580 грн. шкоди за порушення законодавства про охорону природного середовища. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь Тернопільської обласної прокуратури 2 422 грн 40 коп. судового збору.
Рішення місцевого господарського суду обгрунтоване тим, що ДСГП "Ліси України" як постійний лісокористувач та особа, що має здійснювати лісову охорону, на виконання вимог лісового та природоохоронного законодавства не забезпечило охорону і збереження лісів, внаслідок чого допущено незаконну рубку на підвідомчій території, а тому саме відповідач, як правонаступник ДП "Бережанське лісове господарство" має відшкодувати шкоду, заподіяну лісу (навколишньому природному середовищу) внаслідок порушення лісового та природоохоронного законодавства.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та аргументи учасників справи
07.10.2025 до Західного апеляційного господарського суду через систему «Електронний суд» надійшла апеляційна скарга Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" б/н від 06.10.2025 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.09.2025 у справі №921/376/25, яке просить скасувати та в задоволенні позову відмовити.
Відповідач вважає оскаржуване судове рішення необґрунтованим та таким, що прийняте із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.
Скаржник в обгрунтування доводів апеляційної скарги посилається на відсутність у прокурора підстав для представництва позивачів у цій справі з огляду на недотримання порядку такого підтвердження, а також відсутність повноважень в Золотопотіцької селищної ради на звернення до суду із цим позовом.
Додатково зазначає про те, що жодним документом не підтверджено вчинення правопорушення постійним лісокористувачем / його працівником, а тому на підприємство не може нести цивільну відповідальність; 
Також, відповідач наголошує на недопустимості та неналежності доказів, долучених до позову з матеріалів кримінального провадження, у тому числі й висновку експерта. Вважає, що висновок експерта не може братися до уваги, оскільки розмір шкоди, заподіяної природно-заповідному фонду та заподіяної внаслідок незаконної порубки є різними видами шкоди. Апелянт також ставить під сумнів те чи є прокурор Борис І.С. уповноваженим прокурором в кримінальному провадженні №12022211130000198, який має повноваження надавати матеріали кримінального провадження керівнику Бучацької окружної прокуратури Тернопільської області.
17.11.2025 від прокурора через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому прокурор просить у задоволенні апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" відмовити в повному обсязі. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.09.2025 у справі № 921/376/25 залишити без змін.
Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.10.2025 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі №921/376/25 визначено суддю І.Б. Малех суддів: О.С. Скрипчук, О.І. Матущака.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.10.2025 головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі №921/376/25 визначено суддю С.М. Бойко суддів: О.С. Скрипчук, О.І Матущака.
У зв`язку з перебуванням судді О.І. Матущака у відпустці та з урахуванням строків розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, встановлених частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до розпорядження керівника апарату суду №417 від 28.10.2025 здійснено автоматизовану заміну судді — члена колегії О.І. Матущака у справі №921/376/25.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.10.2025 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі №921/376/25 визначено суддю С.М. Бойко суддів: О.С. Скрипчук, Г.Г. Якімець.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 28.10.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" б/н від 06.10.2025 на рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.09.2025 у справі №921/376/25. Розгляд справи постановлено здійснювати в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) господарського судочинства відповідно до пункту 10 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним вважається строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський Суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (див. рішення Європейського Суду з прав людини у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Таким чином, суд, враховуючи обставини справи, застосовує принцип розумного строку тривалості провадження відповідно до зазначеної вище практики Європейського суду з прав людини.
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанції
Як вбачається з рапорту старшого інспектора-чергового Відділення поліції №2 (м. Бучач) Чортківського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, 27.10.2022 о 18.36 год. на лінію "102" надійшло повідомлення дільничного офіцера поліції Боднарука І.І. про те, що в природньому заповідному фонді здійснено незаконну порубку деревини, а саме ялини.
На підставі цього повідомлення, слідчим невідкладно проведено огляд місця події, про що складено протокол огляду місця події від 27.10.2022. Огляд проводився за участю помічника лісничого Золотопотіцького лісництва Красножоного Віктора Івановича, в лісовому масиві Золотопотіцького лісництва, а саме у 81 кварталі 2 виділу, що знаходиться поряд із с.Костільники Золотопотіцької ОТГ Чортківського району. В ході проведення огляду виявлено 2 пні від дерева породи "Сосна" діаметрами 28 см (30 * 28 см) та 38 см (38 * 38 см). Також, поряд із пнем №2 виявлено міні-трактор марки Lider без номерного реєстраційного номера, до якого приєднаний саморобний двохколісний причеп, на якому на момент огляду знаходились 7 колод дерева породи "Сосна".
Вказаний протокол підписано без зауважень особами, що брали участь в огляді місця події 27.10.2022, в тому числі і представником Золотопотіцького лісництва Красножононим В.І.
Слідчим Відділення поліції №2 (м. Бучач) Чортківського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Тернопільській області за вищезгаданим фактом 27.10.2022 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування кримінального провадження №12022211130000198 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.246 КК України.
На вищевказані 7 колод дерева породи "Сосна" слідчим суддею Бучацького районного суду накладено арешт.
07.11.2022 слідчим за участю помічника лісничого Золотопотіцького лісництва Красножоного В.І. проведено огляд арештованих речових доказів - 7-ми колод, які знаходились на саморобному причепі, та були виявлені на місці події 27.10.2022, про що складено Протокол огляду від 07.11.2022. В ході огляду до кожної із сторін колод приставлялись 2 зрізи, зроблені із пнів незаконно зрубаних дерев, для встановлення збігу поверхонь та в подальшому призначення трасологічної експертизи. Однак, в ході огляду речових доказів та порівнянь, будь-яких збігів зрізів 2 пнів та 7-ми колод виявлено не було.
Вказаний протокол підписано без зауважень особами, що брали участь в огляді, в тому числі і представником Золотопотіцького лісництва Красножононим В.І.
Згідно пояснень жителя с.Костільники ОСОБА_1 від 07.11.2022, якого виявили працівники поліції на місці події у 81 кварталі 2 виділу Золотопотіцького лісництва, останній 26.10.2022 о післяобідню пору проходив лісовим масивом, який знаходиться неподалік с.Костільники Чортківського району та побачив, що біля 2 пнів від дерева породи "Сосна" знаходяться 2 закінчення стовбура дерева. Він вирішив їх забрати собі та перевести додому, щоб у подальшому їх спалити у своїй пічці. На наступний день (27.10.2022) ОСОБА_1 поїхав на тракторі у лісовий масив, щоб забрати два зрізаних дерева породи "Сосна", де і виявлений працівниками поліції в момент, коли зрізав гілля від кінцівок стовбурів. Хто здійснив незаконну порубку двох дерев у 81 кварталі 2 виділу Золотопотіцького лісництва йому невідомо.
Надалі, 08.11.2022 слідчим ВП №2 (м. Бучач) Чортківського РВП Головного управління Національної поліції в Тернопільській області винесено постанову про залучення спеціаліста Державної екологічної інспекції в Тернопільській області для нарахування розміру завданої шкоди внаслідок незаконної порубки 2 дерев породи "Сосна" у лісовому масиві Золотопотіцького лісництва, який знаходиться у 81 кварталі 2 виділу, на території природно-заповідного фонду, неподалік с.Костільники Чортківського району Тернопільської області.
Державна екологічна інспекція в Тернопільській області листом від 15.11.2022 направила слідчому розрахунок розміру шкоди.
Зі змісту листа Державної екологічної інспекції у Тернопільській області №12120/103-04/2022 від 08.11.2022, вбачається що на виконання звернення Відділу поліції №2 (м.Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області складено розрахунок розміру шкоди.
Розрахунок розміру шкоди проведено державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області Вітряком О.В. відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 10.05.2022 року №575 "Про затвердження такс для обчислення розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд".
Згідно долученого розрахунку розміру шкоди, заподіяної порушенням законодавства про природно-заповідний фонд, внаслідок незаконної рубки дерев у кварталі 81 виділ 2 Золотопотіцького лісництва ДП "Бережанське лісомисливське господарство", що в межах регіонального ландшафтного парку "Дністровський каньйон", остання становить 173 580 грн.
Вказаний вище лист та розрахунок розміру шкоди, який підписаний державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Тернопільської області Вітряком О.В., скеровані до СВ ВП №2 (м. Бучач) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області.
Висновком судової інженерно-екологічної експертизи у кримінальному провадженні №12022211130000198 від 19.05.2023 №78/23-22, проведеної експертом Тернопільського відділення КНДІСЕ, підтверджено розмір збитків, заподіяних внаслідок незаконної порубки двох дерев породи "Сосна" у 81 кварталі 2 виділу Золотопотіцького лісництва ДП "Бережанське лісове господарство", що знаходиться за межами с. Костільники Золотопотіцької ОТГ Чортківського району, в межах природно-заповідного фонду, в розмірі 173 580 грн.
Згідно листа Національного природного парку "Дністровський каньйон" №25 від 15.01.2025 виділ 2 81 кварталу лісу Золотопотіцького лісництва Філії "Бережанське лісомисливське господарство" ДП "Ліси України" входить в межі території національного природного парку "Дністровський каньйон" і надається у постійне користування Парку.
Філія "Подільський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", на запит прокуратури, листом від 11.04.2025 року повідомила, що квартал 81 виділ 2 Золотопотіцького лісництва, де було виявлено факт самовільної рубки 2 дерев породи "Сосна" знаходиться у державній власності і перебуває у постійному користуванні ДП "Ліси України" (філія "Подільський лісовий офіс") і відноситься до регіонального ландшафтного парку "Дністровський каньйон" на території Золотопотіцької ОТГ.
Також вказаним листом філія повідомила, що станом на час самовільної рубки 27.10.2022 року, постійним лісокористувачем кварталу 81 виділ 2 було ДП "Бережанське ЛМГ", а станом на 01.01.2025 року його правонаступником є ДП "Ліси України" філія "Подільський лісовий офіс".
Речові права на земельну ділянку у кварталі 81 виділ 2 не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проте право постійного користувача за відповідачем не є спірним в цій справі.
Таким чином, як стверджує прокурор, внаслідок бездіяльності постійного лісокористувача, а саме незабезпечення ефективного комплексу всіх заходів, спрямованих на збереження лісів, незадовільного стану здійснення контролю за охороною та захистом лісів, невжиття заходів із боротьби з незаконними рубками, та порушення лісового законодавства з боку постійного лісокористувача, є порушенням вимог ст.ст.89,90 Лісового кодексу України, оскільки відповідач як постійний лісокористувач не виконав покладених на нього обов`язків, зокрема, із забезпечення охорони і збереження лісів на підвідомчій йому території, розташованій у кварталі 81 виділі 2 Золотопотіцького лісництва Філії "Бережанське лісомисливське господарство", спричинено матеріальну шкоду лісовому фонду України, що перебуває під охороною держави.
Щодо спростування доводів апеляційної скарги на відсутність представництва прокурором інтересів держави 
Закон України «Про прокуратуру» визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
У відповідності до абзацу 1, 2 частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Згідно з частинами 3, 4 статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункт 40; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.37; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.16; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.17; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.54; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.16).
Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
Відповідно до п. 6.43. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи позивача у справі про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт незвернення до суду позивачем з позовом свідчить про те, що указаний орган , який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. неналежно виконує 
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суду від 26.02.2019 у справі № 905/803/18. 
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
14.08.2024 та 10.01.2025 Бучацькою окружною прокуратурою, в порядку ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", скеровано до Державної екологічної інспекції у Тернопільській області листи за №53-3184вих.-24 та №53-171вих.-25за змістом якого прокуратура просила інспекцію: повідомити про те чи вживались нею заходи, у тому числі представницького характеру, з метою стягнення шкоди, завданої навколишньому природному середовищу незаконною порубкою дерев; надати відповідні підтверджуючі документи/повідомити про причини невжиття таких заходів та наявність наміру на вжиття відповідних заходів.
У відповіді на зазначені листи, Державна екологічна інспекція Тернопільської області у листах за №1-1-05-2506 від 19.08.2024 та №8-05-250 від 17.01.2025 повідомила, що інформація з приводу досудового розслідування, як і будь-які матеріали розслідування, на адресу Інспекції не надходили, виходячи з чого вжиття претензійно-позовних заходів не здійснювалося. Крім того, Інспекція зазначає, що зважаючи на обмежене фінансування коштів на сплату судового збору, Інспекція не заперечує щодо вжиття прокурором заходів представницького характеру у відповідності до вимог ст.131- 1 Конституції України, абз.3 чи 4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру".
За наведених мотивів апеляційний господарський суд погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що Державна екологічна інспекція у Тернопільській області є компетентним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Крім того, відповідно до п. б) абз. 2 статті 47 Закону України "Про охорону навколишнього природного середовища" місцеві фонди охорони навколишнього природного середовища утворюються у складі відповідного місцевого бюджету за місцем заподіяння екологічної шкоди за рахунок частини грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища в результаті господарської та іншої діяльності, згідно з чинним законодавством.
Приписами пунктом 7 частини 3 статті 29 Бюджетного кодексу України визначено, що джерелами формування спеціального фонду Державного бюджету України в частині доходів (з урахуванням особливостей, визначених пунктом 1 частини другої статті 67-1 цього Кодексу) є зокрема, 30 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності.
До надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать 70 відсотків грошових стягнень за шкоду, заподіяну порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища внаслідок господарської та іншої діяльності, в тому числі: до бюджетів місцевого самоврядування (крім бюджетів міст Києва та Севастополя) - 50 відсотків, обласних бюджетів та бюджету Автономної Республіки Крим - 20 відсотків, бюджетів міст Києва та Севастополя - 70 відсотків (пункт 4 частини 1 статті 69-1 Бюджетного кодексу України).
Як встановлено судами, виявлений факт незаконної порубки дерев мав місце на території, яка перебуває у адміністративно - територіальних межах Золотопотіцької селищної ради.
Таким чином, судами встановлено, що в спірних правовідносинах Золотопотіцька селищна рада є органом до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища якого мають стягуватися збитки, завдані внаслідок незаконної порубки лісових ресурсів в її адміністративно-територіальних межах.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Золотопотіцької селищної ради, відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", Бучацька окружна прокуратура звернулася з листами №53-3186ВИХ-24 від 14.08.2024 та №53-196ВИХ-25 від 10.01.2025 до органу місцевого самоврядування, з проханням надати інформацію про те, чи вживалися селищною радою заходи щодо захисту інтересів держави у спірних правовідносинах та чи є намір вжиття таких заходів в майбутньому.
У відповідь Золотопотіцька селищна рада листом від 14.01.2025 №40/2-09, в селищній раді відсутнє фінансування щодо сплати судового збору для подання позовної заяви до ДП "Ліси України".
За вказаних обставин, апеляційний господарський суд приходить до висновку про те, що Бучацька окружна прокуратура дотримала вимоги статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо здійснення представництва в суді законних інтересів держави, належним чином обґрунтувала порушення інтересів держави в особі Державної екологічної інспекції у Тернопільській області та Золотопотіцької селищної ради, а також необхідність їх захисту.
Норми права та висновки, якими суд апеляційної інстанції керувався при прийнятті постанови.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.09.2025 у цій справі оскаржується відповідачем в повному обсязі.
Предметом позовних вимог є відшкодування 173 580,00 грн. шкоди, заподіяної внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища.
Відповідно до ч.1 ст.13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
За приписами ст.66 Конституції України кожен зобов`язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.
Згідно зі статтею 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до ст. 16 ЦК України до способів захисту прав і законних інтересів віднесено відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Частинами 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Отже, загальними підставами для покладення відповідальності на особу, яка заподіяла шкоду, за змістом ст. 1166 ЦК України є: протиправна поведінка особи, що заподіяла шкоду, шкідливий результат такої поведінки, тобто настання, наявність самої шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою і настанням шкоди та вина особи у заподіянні шкоди.
Відсутність хоча б одного із перелічених елементів, що утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності.
Винне діяння - це усвідомлений, вольовий вчинок людини, зовні виражений у формі дії (активного поводження) або бездіяльності (пасивного поводження). У цьому випадку бездіяльність відповідача полягає невжитті всіх можливих і достатніх заходів з охорони лісу, оскільки факт незаконної порубки третіми особами не заперечується та не спростовано.
Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи. У цьому випадку відповідачем не дотримано вимоги ЛК України щодо забезпечення охорони лісу від незаконних порубок, внаслідок чого завдано збитки навколишньому природному середовищу, та державі, як власнику лісових ресурсів.
Бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), які вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах. Бездіяльність тотожна дії за своїми соціальними та юридичними властивостями, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.
Бездіяльність відрізняється від дії зовнішньою, фізичною стороною. При бездіяльності особа не робить певної дії, яку вона за конкретних умов повинна була і могла вчинити для запобігання заподіянню шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам.
Наявність реальної можливості діяти певним чином полягає в тому, що особа в конкретній ситуації мала реальну можливість діяти, тобто виконати активні дії і запобігти тим самим злочинним наслідкам. При оцінці можливості (чи неможливості) виконати покладені на особу обов`язки слід враховувати конкретну обстановку, умови місця і часу, зміст обов`язків, покладених на особу. Враховуються і її суб`єктивні можливості щодо виконання необхідних дій.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
В свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто, вирішуючи спір про відшкодування шкоди, заподіяної навколишньому природному середовищу, господарський суд виходить з презумпції вини правопорушника (висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 17.03.2020 у справі №912/823/18, від 03.11.2021 у справі №922/1705/20, від 18.12.2020 у справі №922/3414/19, від 02.06.2022 у справі №920/821/18).
Отже, при зверненні з позовом про стягнення шкоди, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами протиправність (неправомірність) поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди та їх розмір, а також причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, а боржник зі свого боку має доводити відсутність своєї вини у заподіянні шкоди.
Положеннями ст.63 Лісового кодексу України передбачено, що ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
За приписами п.5 ч.1 ст.64 Лісового кодексу України підприємства, установи, організації і громадяни здійснюють ведення лісового господарства з урахуванням господарського призначення лісів, природних умов і зобов`язані здійснювати охорону лісів від незаконних рубок та інших пошкоджень.
Обов`язок щодо збереження лісових насаджень передбачений також установчими документами ДСГП "Ліси України", а саме п.п.3.1. та 3.2. Статуту.
Статтею 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» встановлено, що шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації, як правило, в повному обсязі без застосування норм зниження розміру стягнення та незалежно від збору за забруднення навколишнього природного середовища та погіршення якості природних ресурсів. Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди.
За змістом п.5 ч.2 ст.105 Лісового кодексу України відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у порушенні вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених законодавством у сфері охорони, захисту, використання та відтворення лісів.
Підприємства, установи, організації зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України (ст.107 Лісового кодексу України).
Відповідно до статті 16 Лісового кодексу України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами. 
За приписами частини 1, 3 статті 17 Лісового кодексу України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи. Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень.
У п.1 ч.2 ст.19 та ч.1, ч.5 ст.86, ст.90 Лісового кодексу України передбачено, що постійні лісокористувачі зобов`язані, зокрема, забезпечувати охорону, захист, відтворення, підвищення продуктивності лісових насаджень. Організація охорони і захисту лісів передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження лісів від пожеж, незаконних рубок, пошкодження, ослаблення та іншого шкідливого впливу, захист від шкідників і хвороб. Забезпечення охорони і захисту лісів покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, та органи місцевого самоврядування, власників лісів і постійних лісокористувачів відповідно до цього кодексу. Основними завданнями державної лісової охорони є: здійснення державного контролю за додержанням лісового законодавства; забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, захист від шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.
Відповідно до ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать Земельному кодексу України.
У той же час, статтею 5 ЛК України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Отже, застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.
Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатись згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.
Основним елементом правового статусу земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що за змістом ст. 63 ЛК України полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (п. «б» ч. 1 ст.164 ЗК України).
З огляду на це, однією з основних особливостей правового режиму земель лісогосподарського призначення є нерозривний зв`язок їх використання з лісокористуванням (правова позиція ВСУ з постанови від 27.01.2015, справа №21-570а14).
Статтею 45 ЛК України передбачено, що лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.2022 №1003 "Деякі питання реформування управління лісової галузі" прийнято рішення про утворення державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" шляхом злиття спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, з подальшим перетворенням державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого належать державі.
Згідно з ч.1 ст.104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.
Згідно Статуту ДСГП "Ліси України" (нова редакція, затвердженого наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 06.02.2025 №34, ДСГП "Ліси України" засноване на державній власності та належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України.
Пунктами 3.1, 3.2.2 вказаного Статуту передбачено, що Підприємство створено, зокрема з метою ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання і відтворення лісів. Одним із основних завдань Підприємства є забезпечення охорони лісів від пожеж, незаконних рубок, шкідників і хвороб, пошкодження внаслідок антропогенного та іншого шкідливого впливу.
Згідно п. 4.11 Статуту, утворені Підприємством філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи діють на підставі положень про них, затверджених Генеральним директором Підприємства, та мають поточний рахунок, печатку та штампи із своїм найменуванням, вести первинний (оперативний) та бухгалтерський облік результатів своєї роботи, складати статистичну інформацію, а також подавати відповідно до вимог закону фінансову звітність та статистичну інформацію щодо своєї господарської діяльності, інші дані, визначені законом.
Згідно долученого до матеріалів справи Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 20.05.2025, ДСГП "Ліси України" є правонаступником, зокрема, Державного підприємства "Бережанське лісове господарство" (код ЄДРПОУ 00993018).
Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка, на якій було зафіксовано незаконну порубку лісових насаджень (а саме 2 дерева породи "Сосна") розташована в кварталі 81 виділ 2 Золотопотіцького лісництва ДП "Бережанське лісомисливське господарство", яка перебуває у постійному користуванні ДСГП "Ліси України".
Отже, Відповідач є постійним лісокористувачем ділянки лісу, а тому відповідальність за зобов`язання щодо вжиття заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, у тому числі від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладаються на нього.
Правовий аналіз наведених вище приписів чинного законодавства свідчить про те, що організація і забезпечення охорони та захисту лісів, яка передбачає здійснення комплексу заходів, спрямованих на збереження та охорону лісів, зокрема, від незаконних рубок та інших пошкоджень, покладається на постійних лісокористувачів.
Порушення вимог щодо ведення лісового господарства, встановлених у сфері охорони, захисту та використання лісів, є підставою для покладення на постійного лісокористувача цивільно-правової відповідальності. При цьому не важливо хто конкретно здійснював незаконне вирубування дерев на ділянках лісу, наданих у постійне користування, оскільки визначальним є факт порушення лісокористувачем встановлених правил лісокористування, що спричинило завдання державі збитків внаслідок незаконної рубки дерев третіми особами на підконтрольній лісокористувачу ділянці лісу.
Обов`язок щодо забезпечення охорони лісових насаджень покладено саме на постійних лісокористувачів, які відповідають за невиконання або неналежне виконання таких обов`язків, в тому числі, у разі незабезпечення охорони та захисту лісів від незаконних рубок дерев.
Таким чином, цивільно-правову відповідальність за порушення лісового законодавства мають нести не лише особи, які безпосередньо здійснюють самовільну вирубку лісів (пошкодження дерев), а й постійні лісокористувачі, вина яких полягає у протиправній бездіяльності у вигляді невчинення дій щодо забезпечення охорони та збереження лісу від незаконних рубок на підвідомчих їм ділянках із земель лісового фонду, що має наслідком самовільну рубку (пошкодження) лісових насаджень третіми (невстановленими) особами.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09.08.2018 у справі №909/976/17, постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №909/1111/16, від 20.08.2018 у справі №920/1293/16, від 23.08.2018 у справі №917/1261/17, 19.09.2018 у справі №925/382/17, 09.12.2019 у справі №906/133/18, 20.02.2020 у справі № 920/1106/17 та підтримано Верховним Судом у справі №914/669/22 від 18.05.2023.
У п. 88 постанови від 13.05.2020 у справі №9901/93/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з вимог частини другої статті 19, статей 63 і 86 Лісового кодексу України, з урахуванням правової позиції, викладеної в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 09 серпня та 19 вересня 2018 року у справах №№909/976/17, 925/382/17, лісокористувач є не потерпілою, а навпаки, відповідальною особою за шкоду, завдану внаслідок незаконної порубки лісу, перед державою як власником лісових ресурсів. Адже в цьому випадку вина лісокористувача полягає у протиправній бездіяльності щодо невжиття належних заходів захисту й охорони лісових насаджень. Таким чином, право на відшкодування шкоди, завданої самовільним вирубуванням лісу, має держава, цивільно-правову відповідальність перед якою несуть безпосередні винуватці порубки нарівні з лісокористувачами.
В цьому випадку порушення вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища виявлено у лісових насадженнях, користування якими здійснювало ДП "Бережанське лісомисливське господарство", правонаступником якого на цей час є ДСГП "Ліси України" в особі філії Подільський лісовий офіс".
Враховуючи, що територія лісу, на якій здійснено порубку належала до відповідальності ДСГП "Ліси України", саме ним неналежно виконано обов`язок відносно охорони дерев.
Факт незаконної рубки лісу та наявність у ДСГП "Ліси України", обов`язків щодо його охорони (лісу), про що зазначено вище, свідчить про неналежне виконання останнім, як постійним лісокористувачем таких обов`язків. Неналежні/недостатні заходи щодо охорони лісу (свідченням чого є наявність зрубаних дерев) свідчать також і про бездіяльність відповідача (наявність вини), внаслідок чого скоєно незаконне вирубування лісу.
Достатність відповідних заходів була б досягнута при відсутності факту незаконної порубки.
За таких обставин, ДСГП "Ліси України" як постійним лісокористувачем та особою, що має здійснювати лісову охорону, на виконання вимог лісового та природоохоронного законодавства не забезпечено охорону і збереження лісів, внаслідок чого допущено незаконну рубку на підвідомчій території, а тому саме відповідач, як правонаступник ДП "Бережанське лісове господарство", має відшкодувати шкоду, заподіяну лісу (навколишньому природному середовищу) внаслідок порушення лісового та природоохоронного законодавства.
Щодо аргументу скаржника про відсутність повноважень в Золотопотіцької селищної ради на звернення до суду із позовом.
Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. 
Згідно із ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
Частиною 1 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема на землю та природні ресурси.
Право органів місцевого самоврядування щодо подання позовних заяв про стягнення шкоди, заподіяної порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища ґрунтується на приписах ст. ст. 13, 142, 145 Конституції України, ст. ст. 15, 19, 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». 
Згідно із п. «ї» ч. 1 ст. 15 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території і в межах своєї компетенції здійснюють контроль за додержанням законодавства про охорону навколишнього природного середовища. 
Відповідно до ст. 145 Конституції України права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку.
Згідно із ст. 47 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ч. 3 п. 7 ст. 29, ч. 1 п. 4 ст. 69-1 Бюджетного кодексу України, збитки, завдані внаслідок незаконної рубки лісових ресурсів, підлягають стягненню та зарахуванню до місцевого фонду охорони навколишнього природного середовища відповідних міських рад, на території яких вчинено правопорушення, для подальшого перерозподілу у автоматичному режимі між бюджетами відповідних рівнів.
Відповідно до частини 3 статті 45 Господарського процесуального кодексу України позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.
У справі № 921/376/25 прокурор звернувся до господарського суду з позовом в інтересах Золотопотіцької селищної ради, яка виступає позивачем у цій справі, оскільки предметом позовних вимог є стягнення з відповідача шкоди, завданої внаслідок незаконної рубки дерева у 81 кварталі 2 виділу Золотопотіцького лісництва ДП "Бережанське лісове господарство".
При цьому, філія "Подільський лісовий офіс" Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", на запит прокуратури, листом від 11.04.2025 року повідомила, що квартал 81 виділ 2 Золотопотіцького лісництва, де було виявлено факт самовільної рубки 2 дерев породи "Сосна" знаходиться у державній власності і перебуває у постійному користуванні ДП "Ліси України" (філія "Подільський лісовий офіс") і відноситься до регіонального ландшафтного парку "Дністровський каньйон" на території Золотопотіцької ОТГ.
Також вказаним листом філія повідомила, що станом на час самовільної рубки 27.10.2022 року, постійним лісокористувачем кварталу 81 виділ 2 було ДП "Бережанське ЛМГ", а станом на 01.01.2025 року його правонаступником є ДП "Ліси України" філія "Подільський лісовий офіс".
Таким чином, аргументи скаржника стосовно невірного визначення позивача у справі та способу виконання судового рішення не знайшли свого підтвердження.
Щодо аргументу скаржника про недопустимість та неналежність доказів, долучених до позову з матеріалів кримінального провадження, а також щодо статусу прокурора Борис І.С.
У доданому до матеріалів справи Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження №12022211130000198 від 27.10.2022 за ч. 3 ст. 246 КК України міститься запис про прокурорів, які здійснюють процесуальне керівництво, серед переліку яких міститься прізвище Борис І.С. (том 1-ий, аркуш 58).
Статтею 222 КПК України визначено, що відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом. 
Відповідно до ст. 222 КПК України слідчий та/або прокурор самостійно визначають, які саме відомості та на якій саме стадії досудового розслідування підлягають розголошенню. 
У матеріалах справи №921/376/25 міститься постанова процесуального прокурора у кримінальному провадженні (прокурор Бучацької окружної прокуратури) Ірини Борис, якою надано дозвіл керівнику Бучацької окружної прокуратури Носовському М.В., заступнику керівника Бучацької окружної прокуратури Боднарчук Ю.М. на розголошення таємниці досудового розслідування в кримінальному провадженні №12022211130000198 від 27.10.2022 в обсязі необхідному для вжиття заходів представницького характеру, спрямованих на захист інтересів держави. Вказану постанову долучено до матеріалів кримінального провадження №12022211130000198 від 27.10.2022.
Враховуючи наявність у матеріалах справи постанови від 14.08.2024 у цьому випадку дотримано вимоги КПК України щодо попереднього надання дозволу на розголошення даних досудового розслідування уповноваженою особою, що в свою чергу вказує на те, що долучені до господарської справи з матеріалів кримінального провадження докази є допустимими.
Апелянт посилається на висновок ВС, викладений у постанові від 06.07.2022 у справі №914/1979/18. У межах цієї справи розглядався спір між двома юридичними особами, представником однієї з яких надано частину з матеріалів кримінального провадження без відповідного процесуального дозволу уповноваженої особи. Тобто, фактичні обставини не є аналогічними справі №921/376/25.
Отже, на підставі вищевказаного колегія суддів відхиляє доводи скаржника про недопустимість та неналежність доказів долучених до позову з матеріалів кримінального провадження, а також щодо статусу прокурора Борис І.С.
Щодо аргументу скаржника про те, що висновок експерта не може братися до уваги, оскільки розмір шкоди, заподіяної природно-заповідному фонду та заподіяної внаслідок незаконної порубки є різними видами шкоди.
Згідно із частиною 1, 2 статті 98 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Відповідно до статті 104 Господарського процесуального кодексу України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 86 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Також, Верховним судом у постанові від 25.03.2021 у справі № 752/21411/17 вказано, що суд враховує допустимість висновку експерта як доказу, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. 
Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18), а можливість використання при розгляді іншої справи в якості одного з доказів виконаних у кримінальному провадженні висновків експерта підтверджено Верховним Судом (постанови від 17 жовтня 2019 року у справі № 678/364/15-ц; від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17 та від 10 березня 2020 року у справі № 9901/740/18).
Чинне процесуальне законодавство не встановлює заборону щодо використання під час розгляду цивільної справи доказів, отриманих у межах інших проваджень. Тобто докази, зібрані у межах кримінального провадження, можуть бути використані як докази у цивільній справі, якщо відповідні дані стосуються предмета доказування. Достовірність і достатність таких доказів суд оцінює з урахуванням обставин конкретної справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі №477/2330/18.
Господарські суди при вирішенні господарських спорів мають досліджувати на загальних умовах висновки судових експертиз, які було проведено в межах провадження з іншої справи (постанови Верховного Суду від 05.12.2023 у справі №910/6720/22, від 23.05.2023 у справі №914/1883/22, від 04.07.2019 у справі №922/101/16, від 13.02.2019 у справі №913/112/18).
Висновок експертизи, призначеної в межах кримінального провадження, оцінюється господарськими судами у сукупності з іншими доказами на загальних підставах відповідно до вимог статті 86 ГПК України, при цьому, сторони не позбавлені можливості надати суду докази на його спростування, клопотати перед судом про виклик у судове засідання експерта, який проводив експертизу тощо (постанови Верховного Суду від 11.03.2021 у справі №923/188/20 та від 05.03.2024 у справі №910/3374/23).
У постанові від 19.11.2019 у справі №918/204/18 Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи скаржника щодо неналежності та недопустимості доказу висновку експертизи, проведеної в межах досудового розслідування, зазначивши, що належним чином засвідчена копія висновку експерта була отримана судом на підставі ухвали безпосередньо від слідчого відділу поліції, й оцінка цьому висновку була надана судами з урахуванням положень процесуального законодавства, зокрема, статей 76 - 79 ГПК України.
Узагальнюючи висновки щодо прийняття копії висновку експерта, складеного в рамках кримінального провадження, Верховний Суд у постанові від 05.03.2024 у справі №910/3374/23 вказав наступне:
- висновок експерта, складений в рамках кримінального провадження на виконання рішення органу досудового розслідування, є допустимим письмовим доказом у справі, за умови, що експерт є атестованим і попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок;
- копія висновку експерта має бути належним чином засвідчена;
- для прийняття копії висновку експерта не потрібно окремого дозволу слідчого чи вироку суду у кримінальному провадженні;
- цей доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює копію висновку експерта у сукупності з іншими доказами у справі;
- сторони мають право надати суду докази на спростування висновку експерта, клопотати про виклик експерта до суду; про призначення додаткової або повторної експертизи тощо.
Отже, зважаючи на вищевикладене судом апеляційної інстанції відхиляються доводи відповідача про те, що висновок експерта не може братися до уваги оскільки розмір шкоди, заподіяної природно-заповідному фонду та заподіяної внаслідок незаконної порубки є різними видами шкоди. Висновок експерта є належним та допустимим доказом, яким підтверджено розмір заподіяної шкоди на заявлену до стягнення суму 173 580 грн. та узгоджується з вище встановлених обставинами в справі на підставі сукупності доказів. 
Оскільки у спорах про відшкодування шкоди вина відповідача презюмується, тому саме відповідач мав довести відсутність його вини у заподіянні шкоди.
Враховуючи викладене, а також те, що під час вирішення цього спору судом встановлено факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача та встановлено наявність усіх чотирьох елементів складу господарського правопорушення, необхідних для стягнення збитків в порядку ст.1166 Цивільного кодексу України, суди дійшли висновку, що позовні вимоги прокурора щодо стягнення з відповідача шкоди, заподіяної незаконною порубкою дерев у загальній сумі 173 580,00 грн, є обґрунтованими та такими, що правильно задоволені судом першої інстанції. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.09.2025 у цій справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства, прийняте з дотриманням норм процесуального та правильним застосуванням норм матеріального права, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення немає.
Апелянтом не спростовано висновки суду першої інстанції, які тягнуть за собою наслідки у вигляді скасування прийнятого судового рішення, оскільки не доведено неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Відповідно до статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 191 цього Кодексу.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції виходить з того, що Європейським судом з прав людини у рішенні Суду у справі «Трофимчук проти України» № 4241/03 від 28.10.2010 зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.
Судові витрати
У зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд на підставі ст. 129 ГПК України дійшов до висновку про покладення на апелянта витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 86, 129, 236, 254, 269, 270, 275, 276, 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" б/н від 06.10.2025- залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Тернопільської області від 03.09.2025 у справі №921/376/25–залишити без змін.
Судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку покласти на апелянта.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строки оскарження постанов апеляційного господарського суду до касаційної інстанції визначені ст. 287-289 ГПК України.
Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий (суддя-доповідач) С.М. Бойко

Судді О.С. Скрипчук

Г.Г. Якімець