Справа № 587/862/26 

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року Сумський районний суд Сумської області у складі головуючого судді Вортоломей І. Г., за участю секретаря судового засідання Матюшенко М. Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сумихімпром» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за період затримки розрахунку заробітної плати,
ВСТАНОВИВ:
Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою до АТ «Сумихімпром», обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у період з 04 січня 2017 року по 22 грудня 2025 року знаходилась у трудових відносинах з АТ «Сумихімпром». 22 грудня 2025 року її було звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, після чого їй було видано розрахунковий лист, в якому визначено, що сума до виплати складає 79921,50 грн, та трудову книжку із записом про звільнення. Проте самого розрахунку здійснено не було. Тому позивачка, окрім заборгованості по заробітній платі, просить також стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на час подання позовної заяви в сумі 26553,45 грн, який буде розраховуватися 482,79*55 роб. дні. Початок перебігу строку, з якого обчислюється середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з 23 грудня 2025 року, тобто з дня, наступного за днем, у якому відповідач не виконав свій обов`язок з виплати належних позивачці при звільненні сум, та закінчення строку 10 березня 2026 року. Посилаючись на вказані обставини, просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 79921,50 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 26553,45 грн.
Ухвалою суду від 17 березня 2026 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, направив до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки затримка виплати позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, відбувалась не з вини АТ «Сумихімпром», а внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили (воєнного стану), які вплинули на фінансову стабільність підприємства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань. З 13 вересня 2023 року підприємство фактично перебуває на простої. Упродовж цього періоду АТ «СУМИХІМПРОМ» намагалося відновити виробничі процеси, але це вдалося лише на нетривалий час. У зв`язку з цим, середня завантаженість потужностей складала не більше 3-7 %. Внаслідок цього, діяльність АТ «СУМИХІМПРОМ» наразі є збитковою, не покриває видатки на утримання підприємства, а заборгованість перед контрагентами, бюджетом та працівниками із заробітної плати зростає. Внаслідок цих обставин АТ «СУМИХІМПРОМ», не здійснюючи будь-якої господарської діяльності і не отримуючи прибутку, зобов`язане нараховувати та виплачувати заробітну плату усім своїм працівниками, які фактично в період простою не виконували будь-якої роботи. Загальна орієнтовна сума збитків від військових обстрілів становить більше 400 млн грн. Істотні пошкодження виробничих будівель та вартісного обладнання потребує значних додаткових коштів для їх відновлення, проведення відновлювальних та ремонтних робіт, які підприємство здійснити не може. Тому підприємство позбавлено можливості здійснювати господарську діяльність та отримувати прибуток. Загострення безпекової ситуації, пошкодження об`єктів критичної інфраструктури, систематичне відключення електроенергії не дозволяє підприємству відновити навіть незначні повноцінні виробничі процеси. На роботу підприємства також впливає повна втрата логістичних зв`язків з постачальниками, у зв`язку з чим утворився дефіцит сировини, яка необхідна для виготовлення хімічної продукції. Тому існують непереборні обставини, які відповідач не міг передбачити та відвернути та у період існування яких з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання із своєчасної виплати заробітної плати працівникам, у тому числі при їх звільненні.
Позивачка у судове засідання не з`явилась, від неї надійшла заява про розгляд справи без її участі, позов підтримала повністю. Також надала письмові пояснення на відзив на позовну заяву, в яких зазначила, що відповідач фактично не заперечує щодо факту невиплати належних їй сум. У разі невиплати належних сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, з вини роботодавця працівнику підлягає виплата середнього заробітку за час затримки. Закон не становить право працівника у залежність від фінансового стану підприємства. Відповідач не довів причинно- наслідковий зв`язок між конкретною невиплатою позивачу коштів і обставинами непереборної сили. Відповідач не надав сертифікату ТПП щодо неможливості виконання саме цього зобов`язання або інших доказів. Сам факт воєнного стану не звільняє автоматично від відповідальності. Аргументи відповідача щодо збитковості діяльності, пошкодження майна, простою підприємства, не є підставою для звільнення від відповідальності. Вважає, що заявлена сума в розмірі 26553,45 грн не є надмірною, вона відповідає періоду затримки та розміру заробітної плати.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до такого висновку.
Норми ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлюють обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з АТ «Сумихімпром» з 04 січня 2017 року по 22 грудня 2025 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 18-19).
22 грудня 2025 року її звільнено з АТ «Сумихімпром» за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України на підставі наказу № 623 від 22 грудня 2025 року (а.с. 14).
З довідки про доходи АТ «Сумихімпром» № 115 від 23 лютого 2026 року сума, що належить до виплати при звільненні ОСОБА_1 , складає 79 921,50 грн. (а.с. 13). 
Згідно з ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати.
Згідно з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
Ураховуючи, що заборгованість із виплати заробітної плати в сумі 79 921,50 грн, розмір та факт наявності якої не заперечує відповідач, при звільненні позивачу не сплачена, тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми боргу.
З приводу вимоги щодо стягнення середнього заробітку слід зазначити таке.
У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Судом встановлено, що відповідачем всупереч вимог ст. 116 КЗпП України позивачу не було виплачено у день звільнення усі належні їй суми.
Поряд з цим, відповідач зазначив, що з початку військової агресії у період 2022-2025 років виробничі потужності АТ «СУМИХІМПРОМ» та його філій зазнавали обстрілів з боку військових РФ, які нанесли значні пошкодження основним засобам та обладнанню підприємства. Зазначені факти є загальновідомими, оскільки про них повідомлялися в засобах масової інформації.
Істотні пошкодження активів АТ «СУМИХІМПРОМ» - виробничих будівель та вартісного обладнання, потребує значних додаткових коштів для їх відновлення, проведення відновлювальних та ремонтних робіт, які наразі підприємство здійснити не в змозі. У зв`язку з чим підприємство фактично позбавлено можливості здійснювати виробництво будь-якої хімічної продукції та отримувати прибуток від її реалізації.
Внаслідок цих обставин АТ «СУМИХІМПРОМ», не здійснюючи будь-яку господарську діяльність і, не отримуючи прибутку, зобов`язане нараховувати та виплачувати заробітну плату усім своїм працівниками, які фактично на період простою не виконували будь-яку роботу. Звільнилось понад 1500 осіб.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.
Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.
Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)».
Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».
Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням установлених обставин справи та наявних у справі доказів.
Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту.
З огляду на вищезазначене слідує, що роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.
У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти позовних вимог, проте не надав суду належних і допустимих доказів того, що порушення по невиплаті усіх необхідних сум заробітної плати при звільненні позивача сталися внаслідок настання обставин непереборної сили (форс-мажору ведення на території, де знаходиться роботодавець, воєнних дій). Такі докази мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати.
Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків.
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
Вказані висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, що викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761 /9584/ 15-ц.
Позивач в позовній заяві порушує питання про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні по день подання позовної заяви до суду.
Однак, з врахуванням вимог ч. 1 ст. 117 ЦПК України, згідно якої у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, підлягає стягненню середній заробіток не більше як за шість місяців.
Відповідно до довідки про доходи «Сумихімпром» № 116 від 23 лютого 2026 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 482,79 гривень, а середньомісячна заробітна плата – 10379,99 гривень (а.с. 12).
З довідки відповідача про доходи від 23 лютого 2026 року вбачається, що нарахована заробітна плата за жовтень 2025 року по листопад 2025 року за фактично відпрацьований час становить 14000,93 грн, кількість фактично відпрацьованих за цей період днів становить 29 днів (а.с. 12).
З урахуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньоденний заробіток позивача становить 482,79 грн (14000,93 грн : 29). 
У спірних правовідносинах остаточний розрахунок з позивачем відповідач повинен був здійснити 22 грудня 2025 року, а періодом, протягом якого відповідач не виконував свій обов`язок щодо виплати належних останньому сум, є проміжок часу з 23 грудня 2025 року (з дня, наступного за датою звільнення) по 10 березня 2026 року (день подання позовної зави, як того вимагає позивач), тобто менше, ніж шість місяців.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження№ 14-623цс18) та неодноразово підтверджених Верховним Судом, зокрема у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 569/7584/18, від 08 липня2020 року у справі № 761/17815/18, від 08 липня 2020 року у справі№ 569/13794/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі№ 332/3682/17, від 29 березня 2021 року у справі № 760/23306/17,від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19, від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20, від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20.
Також суд враховує правові висновки, наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23.
З огляду на вказане, враховуючи характер заборгованості по заробітній платі, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат в сумі 15000 грн. Така сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було б передбачити.
За таких обставин позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню та з відповідача підлягає стягненню сума в розмірі 15 000 грн.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.
Оскільки позивачі у справах про стягнення заробітної плати відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору, на підставі ч. 1 статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1331,20 грн за вимогу про стягнення заробітної плати.
Зважаючи на те, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд задовольняє частково, на 89,15 %, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог в сумі 1186,76 грн (1331,20*89,15 %).
На підставі викладеного, керуючись ст. 38,47,115,116,117КЗпП України, ст.ст. 9,617 ЦК України, ст. ст. 81, 247, 264, 430 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути із Акціонерного товариства «Сумихімпром» (код ЄДРПОУ 05766356) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 79 921 (сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот двадцять одна) гривня 50 коп. без урахування суми податків і обов`язкових платежів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 коп. з урахуванням суми податків і обов`язкових платежів.
Стягнути із Акціонерного товариства «Сумихімпром» (код ЄДРПОУ 05766356) на користь держави судовий збір в сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривень 20 коп.
Стягнути з Акціонерного товариства «Сумихімпром» (код ЄДРПОУ 05766356) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 1186 (одна тисяча сто вісімдесят шість) гривень 76 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з Акціонерного товариства «Сумихімпром» на користь ОСОБА_1 заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, в межах суми платежу за один місяць.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити рішення суду повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Суддя         І. Г. Вортоломей