ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"05" лютого 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/1552/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Бездолі Д.О., 
секретар судового засідання Чуйко О.О. 
розглянувши справу за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, 1, м. Одеса, 65039)
до відповідача: Приватного акціонерного товариства “ВФ Україна” (вул. Лейпцизька, 15, м. Київ, 01601)
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: 1) Одеської обласної державної (військової) адміністрації (пр-т Шевченка 4, м. Одеса, 65032) 2) Комунального підприємства “Теплопостачання міста Одеси” (вул. Балківська, 1-Б, м. Одеса, 65029)
про стягнення 98768,99 грн,
за участю представників учасників справи:
від позивача: Бондар А.Г.;
від відповідача: Коцар О.С.;
від третьої особи-1: не з`явився; 
від третьої особи-2: Малявкін А.Б.
УСТАНОВИВ:

Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства “ВФ Україна”, в якій, в первісній редакції позовних вимог, просив суд: виселити відповідача з частини крівлі будівлі ЦТП № 73, загальною площею 2,0 кв.м., яка розташована у м. Одеса, на користь позивача; стягнути з відповідача на користь позивача неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 107646,58 грн. 
У зв`язку з тим, що під час вирішення спору судом спірне у цій справі нерухоме майно було повернуто відповідачем балансоутримувачу за участю орендодавця, суд ухвалою від 28.10.2025 закрив провадження у справі в частині вимог позивача до відповідача про виселення. 

Позиції учасників справи 
В обґрунтування підстав позову позивач посилався на обставину порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренди від 18.07.2013 № ТГО-294-13 та норм законодавства в частині дотримання строків повернення орендованого майна після закінчення договору та сплати неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди, яке має місце з 02.05.2021.
У відзиві на позовну заяву (а.с 66-98, т.1) відповідач просить суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі з таких підстав: побудовані і розміщенні відповідачем на об`єкті оренди базові станції є об`єктами критичної інфраструктури, що мають важливе значення в умовах воєнного стану, адже приймають безпосередню участь в роботі системи оповіщення та системі військового та цивільного захисту; відповідач продовжує сплачувати орендні платежі на користь балансоутримувача майна та на користь позивача відповідно до умов договору та рішення міськради, а тому одночасне нарахування за спірний період неустойки та оренди суперечить вимогам законодавства; відсутні підстави для нарахування позивачем неустойки із розрахунку ста відсотків орендної плати, адже в спірних правовідносинах орендна плата перераховується у співвідношенні 95% на користь балансоутримувача та 5% - на користь позивача; позивачем безпідставно застосовано розмір орендної плати з урахуванням її щомісячної індексації в позадоговірний період, тобто шляхом постійного коригування орендної плати на індекс інфляції, відповідно до п. 3.1. договору - правочину, який вже припинив свою дію; відповідач вважає неправомірним нарахування позивачем ПДВ на суму неустойки; спір між сторонами виник саме у зв`язку з бездіяльністю позивача, який ухиляється від вжиття заходів для укладення договору на новий строк. 
Позивачем була подана суду відповідь на відзив (а.с. 99-105, т.1), в якій останній наголосив про таке: договір оренди від 18.07.2013 № ТГО-294/13 був укладений на строк до 18.06.2016, згідно з п. 7.8 договору автоматично продовжений на той самий строк (2 роки 11 місяців) до 01.05.2021, у зв`язку з відсутністю заяв сторін, проте, з цієї дати відповідно до положень Закону № 157-ІХ, будь-яке подальше продовження договору могло здійснюватися виключно у встановленому законом порядку, який вимагає дій орендаря - подання заяви, оцінки, рецензії, натомість, ПрАТ «ВФ УКРАЇНА» не подало такої заяви, не здійснило дій для приведення договору у відповідність із законом, а тому жодних правових підстав для продовження дії договору після 01.05.2021 не існує; твердження відповідача про виконання зобов`язань через взаємозалік з КП «ТМО» (балансоутримувач майна по договору) не має значення для правовідносин з Департаментом, адже саме Департамент є орендодавцем відповідно до умов договору та додаткової угоди №1 від 16.04.2018, а фінансові операції між ПрАТ «ВФ Україна» та КП «ТМО» не можуть замінити виконання обов`язків перед позивачем; посилання відповідача на те, що орендований об`єкт є частиною критичної інфраструктури не спростовує ані юридичного факту припинення дії договору оренди, ані обов`язку повернення майна після закінчення строку його дії; безпідставною є позиція відповідача щодо подвійного стягнення, оскільки орендна плата стосується періоду до припинення дії договору, а неустойка нараховується після припинення договору за незаконне користування майном, відтак, вони регулюють різні часові періоди і мають різну правову природу. 
Відповідачем була подана суду заява про застосування строків позовної давності (а.с. 106-108, т.1), яка у подальшому ним була відкликана. Водночас, у додаткових поясненнях (а.с. 109-117, т.1) відповідач виклав доводи, які ідентичними з відзивом та додатково вказав, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовом до відповідача про стягнення неустойки, нарахованої за спірний у цій справі період. 
Позивачем були подані суду письмові заперечення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності (а.с.215-220, т.1), в яких останній наголосив про продовження та зупинення позовної давності з 02.04.2020 та на час вирішення спору судом, у зв`язку з веденням в Україні карантину, а згодом воєнного стану. 
29.05.2025 відповідачем були подані суду клопотання про залучення до участі у справі Одеської обласної державної (військової) адміністрації та Комунального підприємства “Теплопостачання міста Одеси” як третіх осіб без самостійних вимог щодо предмету спору (а.с. 1-14, т.2), які задоволені судом. 
20.06.2025 відповідачем була подана суду заява про закриття провадження у справі в частині первісним вимог Департаменту про виселення відповідача з орендованого майна (а.с. 111-163, т.2), яке було мотивовано вчиненням відповідачем дій, з метою укладення нового договору оренди. Позивач, у свою чергу, щодо цієї заяви подав суду письмові заперечення (а.с. 164-171, т.2), оскільки на час звернення позивача до суду з позовом мала місце обставина порушення відповідачем строків повернення орендованого майна. 
25.09.2025 відповідачем були подані суду додаткові письмові пояснення (а.с. 25-29, т.3), в яких останній наголосив про таке: щодо позовних вимог позивача про стягнення неустойки, який частково охоплює спірний період у цій справі, а також щодо невірності здійсненого позивачем розподілу орендної плати та неустойки між орендодавцем та балансоутримувачем судом вже було надано оцінку за результатом вирішення спору у справі № 916/1827/22; відповідач посилається на висновки Верховного Суду та зазначає, що позивачем безпідставно проіндексовано суму неустойки та додано до її складу ПДВ; за розрахунком відповідача, сума неустойки у спірних правовідносинах не може перевищувати 48148,8 грн.
20.10.2025 відповідачем знов було подано суду клопотання про закриття провадження у справі в частині вимог позивача про виселення відповідача (а.с. 63-76, т.3), яке було мотивоване обставиною фактичного повернення об`єкта оренди за участю позивача, відповідача та третьої особи-2. За результатом вирішення клопотання відповідача судом 28.10.2025 було постановлено відповідну ухвалу. 
28.10.2025 відповідачем були подані суду додаткові пояснення (а.с. 77-83, т.3), які не прийняті судом до розгляду, про що у судовому засіданні 28.10.2025 було постановлено відповідну протокольну ухвалу з проголошенням мотивів суду згідно з ч.10 ст. 240 ГПК України. 
18.11.2025 відповідачем була подана суду письмова промова у судових дебатах (а.с. 102-109, т.3). 

Процесуальні дії у справі
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 28.04.2025 позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було залишено без руху із встановленням позивачу строку для усунення виявлених судом недоліків. 
Приймаючи до уваги усунення позивачем недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, ухвалою суду від 06.05.2025 позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було прийнято до розгляду; постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче засідання на 30.05.2025 об 11:00.
Ухвалою суду від 30.05.2025 судом було задоволено клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
У підготовчому засіданні 30.05.2025 судом було постановлено протокольну ухвалу, згідно з якою суд залучив Одеську обласну державну (військову) адміністрацію та Комунальне підприємство «Теплопостачання міста Одеси» до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача. Крім цього, суд протокольною ухвалою відклав підготовче засідання у справі на 27 червня 2025 року об 11:00.
27.06.2025 суд протокольною ухвалою продовжив строк підготовчого провадження на 30 днів; відклав підготовче засідання у справі на 11 липня 2025 року о 10:00.
11.07.2025 суд протокольною ухвалою відклав підготовче засідання у справі на 05 вересня 2025 року о 10:30.
Підготовче засідання 05.09.2025 о 10:30 не відбулось, у зв`язку з перебуванням судді Бездолі Д.О. на лікарняному. Ухвалою суду від 08.09.2025 судом було призначено підготовче засідання у справі на 26 вересня 2025 року об 11:40.
26.09.2025 суд протокольною ухвалою відклав підготовче засідання у справі на 14 жовтня 2025 року о 09:50. 
14.10.2025 суд протокольною ухвалою закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті на 28 жовтня 2025 року о 12:15.
Ухвалою суду від 28.10.2025 судом було закрито провадження у справі в частині вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Приватного акціонерного товариства “ВФ Україна” про виселення відповідача з частини крівлі будівлі ЦТП № 73, загальною площею 2,0 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, з підстав відсутності предмету спору.
Далі у судовому засіданні при розгляді справи по суті судом оголошувались перерви: 28.10.2025 – до 13 листопада 2025 року о 14:00; 13.11.2025 – до 20 листопада 2025 року о 09:45; 20.11.2025 – до 11 грудня 2025 року о 12:00; 11.12.2025 – до 20 січня 2026 року об 11:45; 20.01.2026 – до 05 лютого 2026 року об 11:45.
Ухвалою суду від 05.02.2026 судом було закрито провадження у справі № 916/1552/25 в частині вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Приватного акціонерного товариства “ВФ Україна” про стягнення неустойки в сумі 8877,59 грн, заявленої за період з 02.05.2021 до 30.11.2021, оскільки судом було встановлено наявність такого, що набрало законної сили, судового рішення про той самий предмет і з тих самих підстав. 
У судовому засіданні 05.02.2026 судом було проголошено скорочене рішення суду. 

Обставини справи
18.07.2013 між Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси» (орендодавець) та Приватним акціонерним товариством «МТС Україна» (орендар) був укладений договір оренди № ТГО-294-13 (а.с. 12-зворотна сторінка-14, т.1), згідно з п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування об`єкт оренди, загальною площею 2,0 кв.м., яке розташовано за адресою: м. Одеса (частина крівлі будівлі ЦТП № 73) (далі - об`єкт оренди). 
Пунктом 1.3. договору визначений строк його дії з 18.07.2013 по 18.06.2016. 
Відповідно до п. 2.1.-2.4. договору орендна плата визначається на підставі ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», Методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України 04.10.1995 року, з наступними змінами та доповненнями, рішень Одеської міської ради і виконкому Одеської міської ради. За орендоване нерухоме майно орендар зобов`язується сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 402 ( чотириста дві) грн 70 коп (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Орендна плата з урахуванням податку на додану вартість складає 483 (чотириста вісімдесят три) гривні 24 копійок. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства. До орендної плати не входить плата за комунальні послуги, вартість експлуатаційних витрат, плата за користування земельною ділянкою та інші послуги, які надаються спеціалізованими організаціями. Орендар вносить орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.
Пунктом 4.4. договору передбачено, що після закінчення строку дії договору чи у випадку його дострокового розірвання орендар зобов`язаний у 15-денний термін передати орендодавцю приміщення за актом у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі їх в оренду та відшкодувати орендодавцеві збитки, у разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) об`єкта оренди.
Відповідно до п. 4.6. договору у випадку припинення дії цього договору, у зв`язку із закінченням строку чи дострокового розірвання договору, орендар сплачує орендну плату по день підписання акту приймання-передачі приміщень.
Згідно з п. 7.11. договору його дія припиняється внаслідок: закінчення строку, на який його було укладено; продажу об`єкта оренди за участю орендаря; загибелі об`єкта оренди; достроково за згодою сторін або за рішенням господарського суду; банкрутства або ліквідації орендаря; в інших випадках, передбачених чинним законодавством.
За актом приймання-передачі від 18.07.2013 орендар прийняв у строкове платне користування нерухоме майно за договором оренди від 18.07.2013 № ТГО-294-13 (а.с. 14-зворотна сторінка, т.1).
16.04.2018 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Приватним акціонерним товариством «ВФ Україна» був укладений додатковий договір № 1 про внесення змін до договору оренди від 18.07.2013 № ТГО-294-13 (а.с. 15, т.1), відповідно до умов якого, керуючись рішенням Одеської міської ради від 26.04.2017 № 1962-VII «Про визнання таким, що втратило чинність, рішення Одеської міської рад від 27.06.2006 № 56-V «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради з виконання функцій орендодавця нежилих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Одеси», рішенням Одеської міської ради від 26.07.2017 № 2284-VII «Про визначення органу, уповноваженого управляти майном, яке є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси», та на підставі акту приймання - передачі від 16 квітня 2018 року у преамбулі та розділі «місцезнаходження сторін» договору назву орендодавця змінено на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.
У п. 1.2. додаткового договору погоджено змінити назву орендаря на Приватне акціонерне товариство «ВФ Україна». 
За умовами п. 1.3. додаткового договору продовжено термін дії договору оренди до 01.06.2018.
Відповідно до п. 1.4. додаткового договору доповнено п. 2.2. договору та погоджено, що з 01.01.2018 орендар перераховує орендну плату у встановленому договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції на поточний рахунок Департаменту. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на відповідний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість нараховується відповідно до вимог чинного законодавства. Розподіл щомісячної орендної плати та перерахування її на рахунок балансоутримувача та орендодавця проводиться у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік. 
Згідно з п. 15 додаткового договору орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності. 
Укладення додаткового договору від 16.04.2018 також погоджено балансоутримувачем – Комунальним підприємством «Теплопостачання міста Одеси». 
Так, при зверненні до суду з позовом, що розглядається судом, позивач посилався на те, що договір оренди після закінчення строку, на який його було укладено, був пролонгований до 01.05.2021, а після цієї дати не був продовжений, оскільки відповідачем не було дотримано положення Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 26.12.2019 № 157-ІХ. 
Обставина щодо строку дії договору до 02.05.2021 була визнана всіма учасниками справи в засіданні суду. 
Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 17-24, 79-82, 96-98, 186-188, т.1; а.с. 17-49, т.2) між позивачем та відповідачем протягом тривалого часу велась переписка, в якій позивач, зокрема, вимагав погасити заборгованість з орендної плати, яка мала місце під час дії договору, а також вимагав повернення об`єкту оренду, у зв`язку з закінченням договірних правовідносин сторін, сплати неустойки за прострочення повернення об`єкту оренди тощо. Відповідач, у свою чергу, наголошував на тому, що діяльність відповідача є важливою в умовах воєнного стану; просив вирішити питання щодо укладення договору на новий строк тощо. 
У зв`язку з порушенням відповідачем умов договору, позивачем був переданий на вирішення господарського суду спір про стягнення з відповідача заборгованості з орендної плати та неустойки, нарахованої за період з 10.03.2020 по 30.11.2021. Рішенням Господарського суду Одеської області від 28.11.2022 у справі № 916/1827/22, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 11.04.2023 (а.с. 26-38, т.1), позивачу у задоволенні позову було відмовлено повністю, при цьому судом було зроблено висновок про відсутність підстав для стягнення неустойки, у зв`язку з тим, що позивач помилково вважав договір припиненим з 10.03.2020, зазначив, що договір був продовжений до 02.05.2021, а також щодо відсутності доказів направлення позивачем відповідачу, станом на цю дату і протягом місяця після відповідного строку, повідомлення про припинення договору. 
03.04.2025 уповноваженими представниками позивача було проведено обстеження об`єкту оренди (частини крівлі будівлі ЦТП № 73), площею 2,0 кв.м., який розташований за адресою: м. Одеса, про що складений відповідний акт з фотофіксацією (а.с. 24-зворотна сторінка-25, т.1). За даними акту, договір укладений до 01.05.2021, об`єкт оренди знаходиться у задовільному стані, договір страхування орендованого майна відсутній. 
Як встановлено судом, відповідачем не заперечувалась обставина фактичного використання орендованого майна, зокрема, станом на 31.03.2025. 
У зв`язку з порушенням відповідачем строків повернення орендованого майна позивач в межах цієї справи нарахував та заявив до стягнення з відповідача неустойку у розмірі 107646,58 грн (а.с. 16, т.1; а.с. 134, т.3), яка розрахована за період з 02.05.2021 по 31.03.2025 у розмірі подвійної орендної плати, що погоджена у договорі, з додаванням індексу інфляції та суми ПДВ. Також, при здійсненні розрахунку позивачем було враховано здійснену відповідачем оплату у спірному періоді, станом на 07.03.2025.
При цьому, при вирішенні спору у цій справі, позивачем був поданий розрахунок неустойки, який був предметом позову у справі № 916/1827/22 (а.с. 146, т.3), з якого вбачається, що позивачем вже заявлялась неустойка за період з 10.03.2020 по 30.11.2021. 
Заперечуючи щодо вірності розрахунку неустойки, здійсненого позивачем, відповідачем до матеріалів справи долучені: акти звірки за договором (а.с. 76-77, т.1), зокрема, підписаний між відповідачем та третьою особою-2, за даними якого відповідач сплачує орендну плату по договору та останній платіж був проведений 17.03.2025 в сумі 949,36 грн; акт звірки між відповідачем та третьою особою-2, за даними якого остання оплата за договором відповідачем проведена 15.09.2025, а заборгованість відсутня (а.с. 38, т.3); укладені між відповідачем та третьою особою угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог (а.с. 92-95, т.1), а також підписані між ними акти приймання-передачі наданих послуг (а.с. 189-212, т.1); здійснений розрахунок відповідачем (а.с. 83-85, т.1), згідно з яким сума неустойки у спірних правовідносинах за даними відповідача становить 41895,12 грн. 
Також відповідачем було подано суду банківські виписки по рахунку ПрАТ «ВФ Україна», які відображають проведені відповідачем оплати на користь позивача за період з 17.05.2021 по 15.11.2024 та за період з 18.12.2024 по 15.04.2025, а також третьої особи за період з 08.11.2021 по 15.11.2024 та за період з 03.12.2024 по 15.04.2025 (а.с. 153-185, т.1). 
В цей же час, відповідачем були подані суду письмові пояснення (а.с. 153-154, т.3), в яких останній виклав власний розрахунок неустойки, який він вважає вірним та який за розрахунком відповідача становить 41895,44 грн. Так, відповідач вважає, що неустойка має розраховуватись з розміру орендної плати без ПДВ, яка мала місце з урахуванням індексації станом на листопад 2021 року, при цьому відповідач наголошує на необхідності відрахування проведеного платежу у березні 2025 року на суму 949,36 грн. Також відповідач повідомив, що після березня 2025 року ним були проведені додаткові платежі, які сторони просили суд не враховувати при вирішенні цієї справи, оскільки вони на власний розсуд погодили їх зарахування в більш пізній період, який не заявлений по цій справі. 
Водночас, при розгляді справи учасники справи визнали обставину, що розмір орендної плати за останній місяць, в якому діяв договір – квітень 2021 року, становив 1003,10 грн без ПДВ. 
Між цим, під час розгляду цієї справи судом, а саме 06.10.2025 між позивачем (як орендодавцем), відповідачем (як орендарем) та третьою особою-2 (як балансоутримувачем) був підписаний акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності, згідно з яким відповідачем було передано, а третьою особою прийнято зі строкового платного користування нерухоме майно - частину крівлі будівлі ЦТП № 73, площею 2,0 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса та знаходилось у користуванні відповідача на підставі договору від 18.07.2013 № ТГО-294/13 (а.с. 67, т.3). Також між відповідачем та третьою особою-2 07.10.2025 був укладений договір, за умовами якого відповідачу наданий доступ до частини крівлі будівлі ЦТП № 73, площею 2,0 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, з метою розміщення електронних комунікацій (а.с. 68-72, т.3). 

Законодавство, застосоване судом до спірних відносин
За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За змістом ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно з ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні вимоги щодо виконання зобов`язань містяться і у ч. 1, 7 ст.193 ГК України.
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» № 2269-XII (редакція, станом на 01.06.2018) у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Згідно з п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про оренду державного та комунального майна» від 03.10.2019 № 157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом п`ятим частини другої статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
За змістом ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення, якщо інше не визначено законом або договором. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Відповідно до ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Згідно з п. 188.1. ст. 188 ПК України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку, який нараховується відповідно до підпунктів 213.1.9 і 213.1.14 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів). До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За змістом ч. 1, 2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). 
Частиною 1 статті 259 ЦК України встановлено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
Згідно з п. 12, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 р. до 22 травня 2020 р. на всій території України карантин.
Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м. Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”.
Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 1 серпня до 19 грудня 2020 р. на території України карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061) та від 20 травня 2020 р. № 392 “Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2”.
Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 30 червня 2023 р. на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 “Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” (Офіційний вісник України, 2020 р., № 23, ст. 896, № 30, ст. 1061), від 20 травня 2020 р. № 392 “Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” (Офіційний вісник України, 2020 р., № 43, ст. 1394, № 52, ст. 1626) та від 22 липня 2020 р. № 641 “Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2” (Офіційний вісник України, 2020 р., № 63, ст. 2029).
Відповідно до п. 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в України» введений в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває по даний час.
Згідно з Законом України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року № 4434-IX (набрання чинності з 04.09.2025) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України виключено.
Згідно з ч. 1-3 ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Частиною 1 статті 74 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно з ч.4 ст.236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позиція суду
Як встановлено судом, між позивачем та відповідачем, за погодженням з балансоутримувачем – третьою особою-2, виникли договірні правовідносини на підставі договору оренди від 18.07.2013 № ТГО-294/13, за умовами якого відповідачу було передано у тимчасове платне користування об`єкт оренди комунальної власності, площею 2,0 кв.м., за адресою: м. Одеса (частина крівлі будівлі ЦТП № 73). Строк дії цього договору був погоджений з 18.07.2013 по 18.06.2016, тобто, договір укладено на 2 роки та 11 місяців. В подальшому, шляхом укладення додаткового договору № 1, строк дії договору продовжено до 01.06.2018. 
Суд зазначає, що строк, на який був укладений договір, не завжди співпадає зі строком, протягом якого цей договір діє. Це зумовлене тим, що в процесі виконання договору сторони в порядку, передбаченому законодавством України, можуть продовжити строк дії договору ще на строк, на який він був попередньо укладений. При цьому строк, на який укладений договір, є істотною умовою договору та, відповідно, узгоджується сторонами у договорі та передбачається у Законі. 
Так, наведені вище норми законодавства, які діяли станом на 01.06.2018, визначали можливість автоматичного продовження договору оренди на той самий термін і на тих самих умовах, і для такого продовження договору оренди передбачені умови - відсутність заяви (повідомлення) однієї зі сторін про припинення чи зміну умов договору протягом місяця після закінчення терміну його дії. 
Водночас, 03.10.2019 було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" № 157-ІХ. У розділі "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону передбачено, що він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 1 лютого 2020 року (за виключенням окремих зазначених норм). При цьому пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 157-IX визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 30, ст. 416 із наступними змінами) з дня введення в дію цього Закону. Ураховуючи опублікування тексту Закону України № 157-ІХ в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, останній набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, отже, з цієї дати підлягають застосуванню його норми (за винятком норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 157-IX договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини 2 статті 18 цього Закону, або 1 липня 2020 року. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зокрема, у постанові від 27 грудня 2022 року у справі № 910/21725/21 зазначив, що порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України № 2269-XII (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) у силу вимог абзацу 3 пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 157-IX має застосовуватися порядок продовження, визначений Законом України № 157-ІХ. Таким чином, законодавець передбачив умови та порядок продовження дії договорів оренди державного та комунального майна, укладених відповідно до положень Закону України № 2269-XII.
Як встановлено судом, між сторонами не було дотримано процедури продовження договору відповідно до вимог Закону № 157-ІХ, а тому договір оренди від 18.07.2013 № ТГО-294/13 припинив свою дію 01.05.2021, що визнано у судовому засіданні учасниками справи.
Отже, оскільки укладений між сторонами договір припинив свою дію 01.05.2025, відповідно, у відповідача виник обов`язок повернути позивачеві об`єкт оренди, натомість, відповідач цього обов`язку на час подання позову позивачем не виконав, а тому суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем неустойки за прострочення повернення об`єкту оренди. 
В це же час, з урахуванням заперечень відповідача суд зазначає, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. При цьому, саме власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він може реалізовувати на власний розсуд. Тобто лише власник має право на визначення юридичної долі свого майна, у тому числі й шляхом надання майна іншим особам, а також повернення (вилучення) цього майна від відповідних суб`єктів.
Отже, оскільки саме позивач є орендодавцем переданого відповідачу у користування майна, тому саме позивач може заявляти позовну вимогу про зобов`язання орендаря сплатити неустойку за частиною 2 статті 785 ЦК України (близький за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 18.06.2024 у справі № 910/12670/22 та від 06.09.2019 у справі № 910/7364/18, які у даних постановах релевантні до правовідносин у цій справі саме в частині розмежування прав орендодавця та балансоутримувача).
Водночас, вирішуючи питання щодо обґрунтованості проведеного позивачем розрахунку, з урахуванням встановлених судом обставин та заперечень відповідача, суд зазначає про таке. 
Як зазначалось судом, договір у цій справі припинив свою дію після 01.05.2021. У цій справі позивачем розрахунок неустойки здійснено за період з 02.05.2021 по 31.03.2025 у розмірі подвійної орендної плати, що погоджена у договорі, з додаванням індексу інфляції та суми ПДВ. Водночас, при вирішенні спору судом було встановлено, що період нарахування неустойки у цій справі за прострочення повернення об`єкта оренди за договором від 18.07.2013 № ТГО-294-13 частково охоплює період нарахування у справі № 916/1827/22, а саме з 02.05.2021 по 30.11.2021, що стало підставою для закриття судом провадження у справі в цій частині вимог позивача. 
Отже, в межах цієї справи судом по суті здійснюється розгляд вимог позивача про стягнення з відповідача неустойки за період з 01.12.2021 по 31.03.2025. 
Так, відповідно умов договору відповідач прийняв на себе зобов`язання сплачувати орендну плату, що становить за перший, після підписання договору оренди, місяць 402,70 грн (без урахування податку на додану вартість та індексу інфляції) та є базовою ставкою орендної плати за місяць. Орендна плата з урахуванням податку на додану вартість складає 483,24 грн, ПДВ 80,54 грн. Розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України. Податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства (п. 2.2. договору).
Суд зазначає, що правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм, зокрема, статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок - негайно повернути наймодавцеві річ.
Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
Враховуючи наведені положення законодавства можна дійти висновку про те, що з моменту припинення договору оренди та до часу повернення орендарем майна, орендодавець має право здійснити нарахування неустойки відповідно до положень частини 2 статті 785 Цивільного кодексу України у розмірі подвійної плати за найм речі, тобто орендної плати. 
При цьому розмір такої неустойки має розраховуватися виходячи із розміру орендної плати станом на день припинення договору оренди майна (аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27.05.2025 у справі №904/8325/21).
Отже, суд виснує, що позивач невірно здійснив розрахунок неустойки, оскільки безпідставно до бази орендної плати, яка існувала станом на день припинення договору, додавав кожного місяця індекс інфляції.
Крім цього, суд зазначає, що у постанові від 20.11.2020 у справі № 916/1319/19 Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду були викладені висновки про те, що при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 ЦК України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном. 
У зв`язку з вищевикладеним, судом здійснено власний розрахунок неустойки за період з 01.12.2021 по 31.03.2025, виходячи з наступного. Так, судом встановлено та вказане визнається учасниками справи, що орендна ставка без ПДВ у спірних правовідносинах за квітень 2021 року становить 1003,10 грн. Таким чином, оскільки розмір неустойки становить подвійну орендну плату, у спірних правовідносинах остання за 40 місяців становить 80248,00 грн. Водночас, як вбачається з розрахунку позивача та наявних у справі доказів, станом на 07.03.2025, відповідачем були проведені оплати за користування спірним майном на загальну суму 45139,50 грн, яку позивач вираховує від суми неустойки та ще позивач не врахував оплату відповідача, проведену 17.03.2025 на суму 949,36 грн, що також було визнано учасниками справи.
Отже, здійснивши власний розрахунок виходячи з вищевказаних даних, суд виснує, що вірною сумою неустойки за період з 01.12.2021 по 31.03.2025, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, є 34159,14 грн. 
Водночас, вирішуючи питання щодо заяви відповідача про застосування до вимог позивача позовної давності суд зазначає, що відповідно до змісту з п.12, 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України строк позовної давності, визначений ЦК України, був продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) (з 12.03.2020 по до 30.06.2023), а також зупинений на час дії в Україні воєнного стану (введений з 24.02.2022) до 04.09.2025. За таких обставин, враховуючи, що у спірних правовідносинах прострочення повернення об`єкту оренди має місце з 02.05.2021, а період нарахування неустойки визначений по 31.03.2025, відповідно, строк позовної давності для звернення позивача до суду не пропущений.
За вищевикладених обставин суд дійшов висновку, що позовні вимоги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Приватного акціонерного товариства “ВФ Україна” слід задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача неустойку в сумі 34159,14 грн.

Розподіл судових витрат 
Згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги вищезазначене, судовий збір слід покласти на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 837,78 грн.

Керуючись ст. 129, 191,232, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства “ВФ Україна” (вул. Лейпцизька, 15, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 14333937) на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (вул. Артилерійська, 1, м. Одеса, 65039, код ЄДРПОУ 26302595) неустойку в сумі 34159 грн 14 коп та судовий збір 837 грн 78 коп. 
3. В іншій частині відмовити. 
Видати наказ після набрання рішенням законної сили. 
Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та може бути оскаржено в апеляційному порядку до Південно-західного апеляційного господарського суду шляхом подачі апеляційної скарги у строки, визначені ст. 256 ГПК України.
Повий текст рішення складено 16 лютого 2026 р.

Суддя   Д.О. Бездоля