Справа № 711/1304/26
Номер провадження 1-кп/711/330/26

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2026 року м.Черкаси

Придніпровський районний суд м.Черкаси в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Придніпровського районного суду м.Черкаси кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22025250000000021 від 14.01.2025, стосовно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, Черкаської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, який має на утриманні малолітню дитину: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , депутатом, учасником бойових дій не являється, має ІІ групу інвалідності, у лікарів нарколога, психіатра на обліку не перебуває, зареєстрований та фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.201 КК України, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , у невстановлений час та спосіб, але не пізніше 26.06.2024, домовився з невстановленою особою на ім`я ОСОБА_6 про збут останньому предмета старовини, а саме монету - денарій (Рим158-159рр. ОСОБА_7 ).
З цією метою, у невстановлений час, але не пізніше 26.06.2024 ОСОБА_4 створив міжнародне поштове відправлення № RL063685117UA та 26.06.2024 перебуваючи у поштовому відділенні №18030 AT «Укрпошта» за адресою: м. Черкаси, вул. Нарбутівська, буд. 277, запакував вищевказану монету у паперовий конверт AT «Укрпошта» та діючи всупереч вимогам ст. 373 Митного кодексу України, ст. ст. 13, 15, 19 Закону України «Про вивезення, ввезення та повернення культурних цінностей», та п. 1.6 Наказу Міністерства культури і мистецтв України № 258 від 22.04.2002 «Про затвердження Інструкції про порядок оформлення права на вивезення, тимчасове вивезення культурних цінностей та контролю за їх переміщенням через державний кордон України», згідно яких переміщення через митний кордон України культурних цінностей заборонено, не маючи свідоцтва на право вивезення (тимчасового вивезення) культурних цінностей з території України, оформив міжнародне поштове відправлення (далі - МПВ) № RL063685117UA, де відправником зазначив іншу вигадану особу - « ОСОБА_8 , -380936513253, АДРЕСА_2 , Україна Ukraine», а отримувачем - « ОСОБА_6 , +1512-663-4150, 411 W Saint Elmo Rd Apt 43, Austin, TX, 787 45-3379, United States of America США». У митній декларації форми CN22 від 26.06.2024 до вказаного МПВ в графі «Кількість і докладний опис вкладення», з метою приховування інформації про фактичний вміст відправлення, вказав завідомо неправдиві відомості, а саме: «bijouterie», тобто, задекларував вміст відправлення як «біжутерія», а не як предмети старовини чи культурні цінності. Також, в графі «Я, що нижче підписався (чиє прізвище та адреса зазначені на відправленні), підтверджую, що зазначені в цій митній декларації відомості є достовірними, і в цьому відправленні не міститься ніяких небезпечних або заборонених законодавством або поштовою чи митною регламентацією предметів. Дата і підпис відправника» поставив підпис від імені вигаданої особи - ОСОБА_9 та власноручно написав дату «26.06.24».
Таким чином, ОСОБА_4 приховав від митного контролю відомості щодо фактичного вмісту МПВ.
Однак, 27.06.2024, у ході проведення митного огляду, у зоні митного контролю митного поста AT «Укрпошта» Київської митниці, на території ЗМК логістичного центру «Київ» AT «Укрпошта» (м. Київ, вул. Г. Кірпи, 2), співробітниками митниці здійснено митний огляд МПВ № RL063685117UA, у ході якого було виявлено незадекларований предмет старовини, а саме монету - денарій, яка є культурною цінністю.
Не зважаючи на те, що ОСОБА_4 виконав всі дії, які вважав за необхідні для того, щоб перемістити через митний кордон України з приховуванням від митного контролю культурних цінностей, злочин не було доведено ним до кінця, з причин, що не залежали від його волі, оскільки під час проведення митного огляду співробітниками Київської митниці був виявлений відправлений ОСОБА_4 міжнародне поштове відправлення з прихованим у ньому культурною цінністю.
Дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 201 КК України, як закінчений замах на контрабанду, тобто переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю культурних цінностей.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 201 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину, викладених в обвинувальному акті, які відповідають дійсності і він їх у повному обсязі підтверджує. Пояснив, що дійсно монета була незадекларована і він дійсно приховував інформацію про фактичний вміст відправлення, вказав завідомо неправдиві відомості.
Просив врахувати, що під час досудового розслідування він усвідомив та повністю визнав свою провину, зробивши для себе належні висновки, засуджує свою поведінку. Просить вибачення за вчинений злочин. У скоєному щиро розкаявся та просив суворо не карати, надавши шанс на виправлення. 
Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що прокурор не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, вислухавши думку прокурора, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
Суд також пересвідчився в добровільності позиції обвинуваченого та не знайшов підстави вважати, що останній себе оговорює або в інший спосіб викривлює визнані ним у судовому засіданні обставини, чи визнає під примусом.
Заперечень з приводу оголошених фактичних обставин, встановлених в ході досудового розслідування в кримінальному проваджені, від сторін не надійшло, учасники погодилися із кваліфікацією вчинених діянь, будь-які заперечення відсутні.
Вина обвинуваченого підтверджується доказами, які були зібрані органами досудового розслідування і які він визнав в судовому засіданні, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.
Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого, покази якого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 201 КК України, як закінчений замах на контрабанду, тобто переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю культурних цінностей.
Суд, призначаючи обвинуваченому покарання, ураховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
За змістом статей 50, 65 КК України та п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р. зі змінами від 06.11.2009 р., особі, яка скоїла злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам законності, обґрунтованості, справедливості, співмірності та індивідуалізації, що є системою найбільш істотних правил і критеріїв, які визначають порядок та межі діяльності суду під час обрання покарання. Суд повинен ураховувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його скоєння, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші особливості справи, які мають значення для забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості злочину. Індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром якої є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.
Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 201 КК України, який відповідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, одружений має на утриманні малолітню дитину, є особою з ІІ групою інвалідності, на консультативному та диспансерному нагляді у лікаря нарколога не перебуває, амбулаторну психіатричну допомогу у лікаря психіатра м. Черкаси не одержує, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.
Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст.66 КК України, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Про цю обставину, на думку суду, свідчать показання ОСОБА_4 , які не спростовані стороною обвинувачення, зокрема, що він визнав вину та щиро покаявся у вчиненому злочині та активно сприяв розкриттю злочину.
При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.
Також суд враховує, що активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, при цьому таке сприяння має бути активним. 
Відповідно до постанови Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07.11.2018 активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України. Тобто, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної. 
В судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся, неодноразово висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінював свої дії та готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини. Також в судовому засіданні знайшло своє підтвердження активне сприяння розкриттю злочину, яке виразилося у добровільній допомоги слідству.
Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України, згідно якої - при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті, у якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає: наявність хронічних захворювань, та як наслідок, обвинувачений має другу групу інвалідності (загальне захворювання, безтермінове). ОСОБА_4 , хоча офіційно не працевлаштований, але має дохід, має стійкі соціальні зв`язки, а саме: одружений, має на утриманні малолітню дитину 2019 року народження, батька похилого віку, який має третю групу інвалідності, виключно позитивно характеризується за місцем офіційного проживання. З власного заробітку перерахував на рахунок Збройних Сил України грошові кошти в сумі 27 000 грн., що підтверджується наданими суду доказами.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
Разом з тим, суд також враховує: загальні засади призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості; вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер; поведінку обвинуваченого до та після вчинення кримінального правопорушення, який усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, при цьому не намагаючись нічого спотворити або будь-яким чином перешкоджати проведенню необхідних слідчих дій, надав правдиві свідчення про обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, яке повністю викривають його у вчинені злочину, дав критичну оцінку своїм злочинним діям, виказав готовність нести кримінальну відповідальність, усвідомлюючи свою провину, зробивши належні висновки, в судовому засіданні неодноразово вибачався за вчинене, що свідчить про його щире каяття.
Призначаючи покарання обвинуваченому, та встановлюючи ступінь його вини у вказаному злочині, суд дає оцінку не окремому вчинку обвинуваченого, а і його особистості, наскільки вона проявилася у злочинних діях, наскільки він має нахили до скоєння правопорушень.
Покарання не повинно перевищувати міру суворості, яка є достатньою для утримання людей від злочинів. Мета покарання полягає не в суворості призначеного покарання. Однією з головних складових мети покарання є прагнення перешкодити винному знову завдати шкоду суспільству й утримати інших від вчинення тих самих дій. Тому на думку суду слід застосовувати тільки такі покарання, які при збереженні пропорційності зі злочинами залишали б найбільш сильне і найбільш тривале враження на свідомість людей.
Суворе покарання, яке не враховує особистість обвинуваченого, робить покарання абсолютно безрезультатним, бо вона знищує покарання як результат права. Аспекти покарання, його різні сторони повинні враховувати інтереси потерпілих так і обвинуваченого. При всій своїй суворості кримінальні покарання не повинні викидати людину із суспільства, завдавати йому зайві страждання та муки.
Виходячи з принципу гуманізму, суд вважає, що при зазначених вище обставинах призначення ОСОБА_4 навіть мінімального покарання у виді позбавлення волі в межах санкції вказаної норми було б явно несправедливим.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своєї рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) особливої частини КК України.
Згідно Постанови колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 17.09.2019 у справі № 744/884/17 (провадження № 51-8413км18), застосування ст. 69 КК можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК, і істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до ст. 69 КК надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовили створення привілейованих складів злочинів. 
На підставі вищевикладеного, враховуючи вимоги ст.65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
З урахуванням вищевикладених обставин по справі, суспільну небезпеку злочинного діяння, та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, покарання, яке передбачено за вчинене кримінальне правопорушення, обставин, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, надавши оцінку усім обставинам кримінального провадження, враховуючи, відсутність тяжких наслідків від кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого після вчинення інкримінованого йому злочину, з урахуванням співпраці обвинуваченого зі стороною обвинувачення, особи обвинуваченого, суд вважає за необхідне з урахуванням встановлених декількох пом`якшувальних обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, на думку суду є обґрунтовані підстави для застосування положень ст.69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 201 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, виходячи з того, що саме таке покарання буде відповідати вчиненому обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення і буде достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів.
Призначення ОСОБА_4 саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року, не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини та нормам кримінального законодавства України, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.
Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, покарання у виді позбавлення чи обмеження волі є винятковими покараннями, які застосовуються щодо осіб, виправлення яких є неможливим в іншій, передбачений законом спосіб.
До обвинуваченого ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду м.Черкаси від 30.01.2026 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби.
Однак враховуючи те, що судом прийнято рішення про призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу, тому, це є підставою для скасування обраного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічний час доби. При цьому, суд не вбачає підстав для обрання стосовно ОСОБА_4 іншого більш м`якого запобіжного заходу до набуття вироком законної сили.
Цивільний позов в даному кримінальному провадженні не заявлений. Питання речових доказів у кримінальному провадженні підлягає вирішенню в порядку ст. 100 КПК України. Долю процесуальних витрат, суд вирішує на підставі ст.ст.118-124 КПК України, які підлягають стягненню з обвинуваченого у дохід держави, оскільки витрачені на доведення його вини.
Керуючись ст.ст.7, 100, 124, 368-371, 373, 376, 392, 395 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.15 ч.1 ст.201 КК України, призначивши йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України призначивши більш м`який вид основного покарання, ніж передбачено законом у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.
Запобіжний захід, у вигляді домашнього арешту в нічний час доби, обраний ОСОБА_4 під час досудового слідства, скасувати.
Речові докази по кримінальному провадженню: 
- монету денарій, сейф пакет №6111822, переданий на відповідальне зберігання до КЗ «Черкаський обласний краєзнавчий музей» Черкаської обласної ради, залишити у КЗ «Черкаський обласний краєзнавчий музей» ЧОР;
- мобільний телефон IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 , з сім-картою мобільного зв`язку: НОМЕР_3 , переданий на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_4 , залишити у власника ОСОБА_4 . 
Процесуальні витрати по кримінальному провадженню за проведення експертизи: №СЕ-19/124-25/11083-МЗ від 19.08.2025, стягнути в дохід держави, в сумі 2 228 гривень 50 копійок з ОСОБА_4 .

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Черкаського апеляційного суду через Придніпровський районний суд м.Черкаси протягом 30 днів - учасниками процесу з дня його проголошення.
Відповідно до ч.2 ст.394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч.2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Згідно ст.376 ч.6 КПК України копія вироку вручається негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя 	ОСОБА_1