П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 277/1603/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Корсун Т.Г. Суддя-доповідач - Полотнянко Ю.П. 
21 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Полотнянка Ю.П. 
суддів: Драчук Т. О.  Смілянця Е. С. , 
за участю:
секретаря судового засідання: Загоренко О.О.,
представника позивача Паламарчука О.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 27 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до поліцейського відділення поліції №1 Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області сержанта поліції Таргонського Андрія Віталійовича, Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправною і скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до поліцейського відділення поліції №1 Звягельського РВП ГУНП в Житомирській області сержанта поліції Таргонського Андрія Віталійовича, Головного управління Національної поліції в Житомирській області, про визнання протиправною і скасування постанови серії ЕНА №6117216 від 09.11.2025 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 27.02.2026 у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову. Зокрема, апелянт наполягає на тому, що він не був зупинений під час руху автомобіля, доказів його керування транспортним засобом немає.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач, його належний представник, в судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи.
Згідно вимог ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Заслухавши, суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.
Так, зі змісту постанови вбачається, що 09.11.2025 о 09 год. 00 хв. по автодорозі «с. Хутір Мокляки-селище Ємільчине», Звягельського району Житомирської області, водій ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Volkswagen Passat», номерний знак НОМЕР_1 , без посвідчення водія відповідної категорії, а саме будучи позбавленим Ємільчинським районним судом від 10.03.2025 права керування транспортними засобами, чим порушив п. 2.1 а Правил дорожнього руху України (далі - Правила).
Позивач, не погодившись з притягненням його до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП, звернувся з позовом до суду.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цьогоЗакону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
За правилами п.1.3. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. №1306 (далі ПДР України) учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил .
Пунктом 1.1. ПДР України визначено, що ці Правила відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Відповідно до п.1.9. ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Так, у пп. "а", "б" п.2.1. ПДР України зазначено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ на транспортний засіб.
Згідно із п.2.4 "а" ПДР України на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
Частиною 4 ст. 126 КУпАП регламентовано, що керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Статтями 72-79 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За правилами статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази - не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з статтею 293 КУпАП і роз`яснень, викладених в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 24.06.1988 «Про практику розгляду судами скарг на постанови у справах про адміністративні правопорушення» - орган (посадова особа) при розгляді скарги або протесту на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови. Суд повинен перевірити: чи накладено адміністративне стягнення правомочним органом; чи є в діях даної особи ознаки проступку, за який законом передбачена адміністративна відповідальність, і вина у його вчиненні; чи не сплив строк давності для притягнення до адміністративної відповідальності; чи правильні висновки органу (посадової особи), який виніс постанову, про тяжкість вчиненого проступку і обтяжуючі обставини; чи враховані пом`якшуючі обставини, майновий стан винного, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Разом з тим, виходячи із закріпленого в частині 4 статті 129 Конституції України принципу змагальності і рівності сторін у судочинстві, обов`язок доказування законності застосування адміністративного стягнення при розгляді скарги громадянина в суді покладається на орган (посадову особу), яким винесено оскаржувану постанову.
Статтею 251 КУпАП України визначено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Відповідач на підтвердження вчинення позивачем адміністративного правопорушення надано відеозапис.
Так, позивача притягнуто до відповідальності за керування транспортним засобом з позбавленням такого права.
З цього приводу колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Так, постановою Ємільчинського районного суду Житомирської області від 10.03.2025 у справі №277/102/25 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, і накласти на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Отже, станом на 09.11.2025 було чинним судове рішення, яким ОСОБА_1 було позбавлено права керувати транспортним засобом, відтак він не мав права керувати автомобілем
На підтвердження вчинення позивачем правопорушення, поліцією до відзиву було долучено 8 відеофайлів. Крім того, в п.7 оскаржуваної постанови наявне посилання на відео.
Однак, позивач не погоджується з постановою, вказує, 09.11.2025 року приблизно о 06 годині ранку він прийшов з дому до свого автомобіля, який стояв неподалік с. Хутір-Мокляки, на проїжджій частині автодороги селище Ємільчине - с. Хутір-Мокляки без руху. Побачивши пошкодження на автомобілі, він сів на місце водія чекати евакуатора і в подальшому заснув. Пізніше його розбудив поліцейський і запитав, хто водій та вимагав надати документи. Позивач казав неодноразово, що він не був за кермом. ОСОБА_2 , який був в автомобілі, пояснив, що позивач не є водій, водія вже не має, позивач є власником автомобіля.
Як встановлено судом першої та апеляційної інстанцій, відео 8 розпочинається з 09 год 42 хв 09.11.2025, де видно на узбіччі дороги пошкоджений автомобіль, до якого підходять поліцейські, стукають в автомобільне скло, за кермом сидить ОСОБА_1 , який спить. Поліцейські будять його, просять вийти з автомобіля.
Разом з цим, як вбачається з даного відеофайлу, в подальшому позивачем було вчинено дії щодо вимкнення аварійної сигналізації автомобіля та застосування стоянкового гальма.
В свою чергу, згідно з п.15.12 ПДР України водій не повинен залишати транспортний засіб, не вживши всіх заходів, щоб не допустити його самовільного руху, проникнення до нього і (або) незаконного заволодіння ним.
Тобто, з урахуванням вимог ПДР України можна дійти висновку, що керування транспортним засобом це комплекс дій. В свою чергу, завершення керування транспортним засобом передбачає також певні дії, а саме: повна зупинка руху, переведення двигуна в неробочий стан, використання стоянкового гальма для запобігання самовільному руху та інші необхідні дії.
З наданих представником відповідача відеофайлів вбачається, що ОСОБА_1 вчинив певні дії (застосував стоянкове гальмо перебуваючи за кермом власного автомобіля, вимкнення аварійної сигналізації та інші) задля завершення керування транспортним засобом. Отже, вказана обставина вже свідчить про керування транспортним засобом.
Також, відео 1 розпочинається з 09 год 53 хв 09.11.2025, біля автомобіля стоять молоді чоловіки, один чоловік з пляшкою алкоголю в руках.
Протягом всіх відеозаписів ОСОБА_1 свою причетність до скоєння ДТП заперечує, вказуючи, що за кермом його автомобіля був інший чоловік, який пішов (окрім деяких випадків там де позивач та/або інші пасажири зазначають, що ОСОБА_1 або вони їхали). На неодноразові, численні вимоги поліцейського назвати ім`я цього чоловіка він відмовився, супроводжуючи розмову нецензурною лайкою.
ОСОБА_1 зазначає, що просто сидів за кермом та спав, прийшов до автомобіля пішки, коли дізнався, що сталося ДТП.
Інші учасники ДТП зазначали, що їхали вони зі швидкістю 170 км/год, ніби на дорогу вибігла косуля, і вони попали в канаву. Поліцейський просив їх назвати ім`я та прізвище саме того водія, хто був за кермом автомобіля, на що молоді чоловіки зазначали, що «якийсь там водій».
Те, що відеозапис поліцейських розпочинається з моменту, коли автомобіль уже перебував нерухомо на узбіччі дороги серед поля, не спростовує факту його попереднього руху. Про рух автомобіля до зупинки об`єктивно свідчать наявність механічних пошкоджень, відсутність будь-яких даних про стаціонарне перебування автомобіля в місці події до моменту фіксації, натомість наявні сліди події (пошкодження, положення авто), які логічно пояснюються саме рухом.
За таких обставин, твердження позивача про нерухомий стан автомобіля і не керування ним не відповідає дійсним обставинам справи. Окрім того, такі його твердження спростовуються також копіями протоколів поліцейського відносно позивача серії ЕПР №507943 та №507916 від 09.11.2025 та за ст.124 та ч.2 ст.130 КУпАП.
При цьому, у справі №277/102/25 судом підтверджено, що з досліджених доказів (відеозаписів) вбачається, що працівник поліції неодноразово повідомляв ОСОБА_1 щодо надходження інформації про те, що водій даного автомобіля їздить в стані алкогольного сп`яніння.
Щодо протиправних дій інспектора, слід вказати наступне.
Відповідно до ч.1 ст.268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Згідно з ч.1 ст.276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Частинами 2, 4 статті 258 КУпАП встановлено, що у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд, яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, протокол не складається. У випадках, передбачених ч.ч.1, 2 цієї статті, уповноваженими органами на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст.283 КУпАП.
Отже, у визначених законодавством випадках допускається скорочене провадження у справах про адміністративні правопорушення, яке передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування процедури скороченого провадження у випадках, визначених законом, не призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених в КУпАП.
Таким чином, при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами.
Щодо надання правової допомоги, колегія суддів зазначає наступне.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності. Таке провадження спрямоване, зокрема, на своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Відповідач як представник державного органу, наділеного повноваженнями щодо виявлення та притягнення винних осіб до адміністративної відповідальності, у своїй діяльності має керуватися виключно законом та діяти відповідно до нього.
Як вбачається з наданих відеодоказів, позивачем не заявлялось клопотання про надання правової допомоги. Крім того, позивач під час встановлення обставин користувався засобом звязку (телефоном) і не був позбавлений можливості щодо здійснення дій в частині отримання правової допомоги, однак такі дії не вчинив.
Враховуючи вказане, колегія суддів зазначає, що інспекторами не здійснювались заходи щодо обмеження позивача в праві на правову допомогу.
Крім того, позивачу було роз`яснено права за статтею 268 КУпАП та строк оскарження за статтею 289 КУпАП.
Таким чином, при розгляді справи про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, КУпАП та іншими нормативно-правовими актами.
З урахуванням вказаного, колегія суддів ще раз наголошує, що у даних правовідносинах основним питанням є встановленння та доведення факту керування позивачем транспортним засобом, який у встановленому порядку був позбавлений права керування транспортним засобом. Дана обставина була встановлена як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем в повній мірі доведено порушення водієм ОСОБА_1 вимог п. 2.1 (а) ПДР, а саме керування транспортним засобом особою, позбавленим права керування транспортними засобами, а відтак і вчинення позивачем адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 4 ст. 126 КУпАП. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що в діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення передбаченого ч.4 ст.126 КУпАП, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови серії ЕНА №6117216 від 09.11.2025.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 27 лютого 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення і не може бути оскаржена відповідно до частини 3 статті 272 КАС України.

Головуючий	 		Полотнянко Ю.П.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Смілянець Е. С.