УХВАЛА
09 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 760/10297/21
провадження № 61-3839ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Полонський Олександр Юрійович, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Вектор Плюс», третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В. Ю. (далі - приватний нотаріус КМНО Ярощук В. Ю.), відповідно до якого просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис № 1694 від 18 листопада 2014 року, вчинений приватним нотаріусом КМНО Ярощук В. Ю. про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку із заборгованістю за договором № 11342148000 від 07 травня 2008 року на суму 2?369?596,16 грн.
Позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що 18 листопада 2014 року приватним нотаріусом КМНО Ярощук В. Ю. вчинено виконавчий напис № 1694 про звернення стягнення на належну їй квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку із заборгованістю за договором споживчого кредиту № 11342148000 від 07 травня 2008 року на суму 2?369?596,16 грн, з яких: борг за кредитом 99?806,60 доларів США, борг за процентами 89?291,66 доларів США.
26 січня 2015 року головним державним виконавцем Солом`янського районного управління юстиції м. Києва Кравцовою О. С. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису на користь ПАТ «Дельта Банк» (правонаступником якого є відповідач) за рахунок звернення стягнення на квартиру.
У лютому 2021 року представники ТОВ ФК «Вектор Плюс» почали телефонувати та з`являтися за місцем проживання позивачки, вимагаючи сплати боргу за договором № 11342148000 від 07 травня 2008 року, погрожуючи відібрати квартиру.
У березні 2021 році під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження у Солом`янському ВДВС вона з`ясувала, що виконавче провадження у 2016 році було завершене, у 2017 році була скасована постанова про повернення виконавчого напису нотаріуса стягувачу, а 
у 2020 році виконавчий напис знову прийнято до виконання. При цьому жодних документів від виконавчої служби вона не отримувала, про накладений на квартиру арешт не знала.
Стверджує, що про порушення своїх прав дізналася у березні 2021 року, тому вважає, що строк позовної давності нею не пропущений.
Вказує, що будь-яких повідомлень у формі письмової вимоги про сплату боргу за договором № 11342148000 від 07 травня 2008 року ні від ПАТ «Дельта Банк», ні від нотаріуса не отримувала.
Звертає увагу на положення статті 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до яких нотаріус вчиняє виконавчі написи за наявності документів, що підтверджують безспірність заборгованості, та за умови дотримання строку в три роки з моменту виникнення права вимоги. 
При цьому виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум, а лише підтверджує наявність права, яке виникло раніше, а отже має перевірятися безспірність заборгованості.
Наголошує, що станом на 18 листопада 2014 року, тобто на дату вчинення виконавчого напису, зміни до Переліку документів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року, внесені постановою № 662 від 26 листопада 2014 року, ще не діяли. Тому нотаріус мав керуватися старою редакцією Переліку, яка передбачала подання оригіналу нотаріально посвідченого договору або його дубліката та документів, що підтверджують безспірність боргу. Однак для вчинення виконавчого напису були подані лише заява стягувача, розрахунок боргу, кредитний договір та договір іпотеки, що не відповідало вимогам Переліку у чинній на той час редакції.
Також посилається на те, що договором іпотеки не було передбачено права іпотекодержателя на позасудове звернення стягнення шляхом виконавчого напису без згоди іпотекодавця, а із червня 2014 року діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено тимчасовий мораторій на таке відчуження без згоди боржника.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року, у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суди встановили, що матеріали справи не містять доказів надання первинних документів бухгалтерського обліку на підтвердження розміру заборгованості, та як наслідок безспірності кредитної заборгованості. 11 вересня 2014 року кредитором було складено лист боржнику про необхідність погашення кредитної заборгованості, який було відправлено 16 вересня 2014 року на адресу ОСОБА_1 , проте цей лист містив вимогу щодо погашення заборгованості в сумі 11 4245, 89 доларів США, що не відповідає розміру заборгованості, вказаному у оспорюваному виконавчому написі. 
За цих обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що розмір кредитної заборгованості не є безспірним.
Також судами враховано, що на час вчинення виконавчого напису нотаріуса діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
З огляду на викладене, суди вказали на обґрунтованість позовних вимог про визнання виконавчого напису № 1694 від 18 листопада 2014 року таким, що не підлягає виконанню.
Водночас судами встановлено, що про порушення своїх прав позивачка дізналася щонайменше у лютому 2015 року, коли нею було ініційовано звернення до суду зі скаргою на дії та постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса № 1694 від 18 листопада 2014 року, що підтверджено ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року у справі № 760/3077/15-ц. 
Зі змісту цієї ухвали суду, якою було відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 , вбачається, що позивачка була обізнана про наявність відкритого державним виконавцем виконавчого провадження щодо виконання виконавчого напису нотаріуса № 1694 від 18 листопада 2014 року.
Враховуючи встановлені обставини, суди застосували наслідки спливу позовної давності, про що просила представник відповідача, та з цих підстав відмовили у задоволенні позову.
23 березня 2026 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Полонський О. Ю. подав касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року, які просить скасувати, ухваливши нове судове рішення про задоволення позову.
Пропущений строк на касаційне оскарження підлягає поновленню, оскільки касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення заявниці оскарженої постанови апеляційного суду.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди дійшли помилкового висновку про обізнаність ОСОБА_1 із текстом виконавчого напису нотаріуса, а оскарження нею дій державного виконавця не свідчить про таке ознайомлення. Крім того ухвала Солом`янського районного суду м. Києва 
від 18 лютого 2015 року у справі № 760/3077/15-ц, яка доступна в Єдиному державному реєстрі судових рішень, є знеособленою, а з її тексту незрозуміло, хто саме оскаржував дії державного виконавця - Гребнєва М. Г. чи її представник.
Вважає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки заяві позивачки про поновлення строку на звернення до суду із цим позовом, як такому, що пропущений з поважних причин, що пов`язані із незадовільним станом здоров`я ОСОБА_1 , оскільки у період з 2014 року і дотепер позивачка проходила лікування від психічних захворювань та перенесла оперативні втручання, які негативно вплинули на її здатність критично сприймати оточуючу дійсність, розуміти наслідки своїх дій. Доводами касаційної скарги також є те, що наявність психічних захворювань у позивачки є обставиною, яка утруднювала своєчасне подання позову, а той факт, що заяви та скарги в її інтересах подавались іншою особою, не свідчить про обізнаність із виконавчим написом нотаріуса саме ОСОБА_1 .
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявниця зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі 
№ 367/6105/16, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20, постанові Верховного Суду від 23 квітня 2019 року у справі № Б-19/207-09.
Відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Відповідно до положень пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України.
Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.
Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 
від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.
При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).
Підпунктом 5.1. пункту 5 глави 16 розділу ІІ Порядку встановлено, що виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 вересня 2014 року кредитором складено лист боржнику про необхідність погашення кредитної заборгованості, який відправлено 16 вересня 2014 року на адресу 
ОСОБА_1 та містить вимогу щодо погашення заборгованості у розмірі 11 4245, 89 доларів США.
18 листопада 2014 року приватним нотаріусом КМНО Ярощук В. Ю. вчинено виконавчий напис № 1694 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку із заборгованістю за договором споживчого кредиту № 11342148000 
від 07 травня 2008 року на суму 2?369?596,16 грн, з яких: борг за кредитом 99?806,60 доларів США, а борг за процентами 89?291,66 доларів США. Строк за який проводиться стягнення з 19 грудня 2011 року по 04 вересня 2014 року. Розмір плати за вчинення виконавчого напису 2 500 грн. 
Для вчинення виконавчого напису були подані кредитний договір 
№ 11342148000 від 07 травня 2008 року, розрахунок заборгованості та договір іпотеки.
Виконавчий напис пред`явлено до примусового виконання 22 січня 2015 року.
Суди попередніх інстанцій встановили, що матеріали справи не містять доказів безспірності кредитної заборгованості.
Представником відповідача суду першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору, було подано заяву про застосування строку позовної давності з посиланням на те, що позивачка із лютого 2015 року була обізнана про вчинення оспорюваного виконавчого напису.
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року у справі №?760/3077/15-ц відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії Головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві Кравцової Олени Сергіївни.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статями 12, 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України 
від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, провадження № 12-128гс19.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду 
від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, надав належну оцінку поданим учасниками справи доказам та дійшов обґрунтованого висновку, що доводи відповідача про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин є обґрунтованими, оскільки позивачка дізналась про порушення своїх прав щонайменше у лютому 
2015 року коли нею було ініційовано звернення до суду зі скаргою на дії та постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження 
№ 46187766щодо примусового виконання виконавчого напису нотаріуса 
№ 1694 від 18 листопада 2014 року про звернення стягнення на її квартиру, що підтверджено ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року у справі №?760/3077/15-ц.
При цьому необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що вказана ухвала суду у справі №?760/3077/15-ц не свідчить про обізнаність 
 ОСОБА_1 зі змістом виконавчого напису нотаріуса, оскільки є знеособленою, а з її тексту незрозуміло, хто саме оскаржував дії державного виконавця.
В ухвалі суду від 18 лютого 2015 року у справі №?760/3077/15-ц зазначено, що зі скаргою на дії державного виконавця звернулась ОСОБА_1 , яка просила скасувати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження (ВП № НОМЕР_1) з виконання виконавчого напису нотаріуса № 1694 від 18 листопада 2014 року про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 .
Вказана ухвала суду набрала законної сили та ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалась.
Участь у справі представника не спростовує висновків судів попередніх інстанцій, оскільки за змістом ЦПК України представник вчиняє процесуальні дії від імені особи, яку він представляє.
За цих обставин позовна давність спливла у лютому 2018 року, а із розглядуваним позовом до суду ОСОБА_1 звернулась 21 квітня 2021 року, тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позивачкою пропущений встановлений законом строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові. 
Судами не встановлено поважних причин для такого значного пропуску позовної давності.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію
За цих обставин колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою, суди попередніх інстанцій, дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із пропуском строку позовної давності, а Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, з урахуванням доказів, наданих учасниками справи у встановленому законом порядку.
Керуючись статтями 388, 389, 390, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у справі 
№ 760/10297/21.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Полонський Олександр Юрійович, на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 12 лютого 2026 року у справі № 760/10297/21.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:	В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников