ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2026 року	Львів	Справа № 300/2535/25 пров. № А/857/1193/26	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Мандзія О.П.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,
розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року у справі №300/2535/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -

суддя у І інстанції – Микитин Н.М.,
дата ухвалення рішення – 11.12.2025,
місце ухвалення рішення - м. Івано-Франківськ,
дата складення повного тексту рішення - не зазначено,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – апелянт, позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - відповідач, ГУ ПФУ в Запорізькій області) про стягнення інфляційних витрат в сумі 80700 грн за час невиконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі №280/4583/20 до квітня 2025 року та трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання рішення в сумі 18478,89 грн за час невиконання рішення до квітня 2025 року.
Позовні вимоги мотивовані тим, що станом на 10.04.2025, рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі №280/4583/20, в частині виплати донарахованого внаслідок перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 не виконано. За таких обставин, на думку позивача, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 Цивільного кодексу України (далі також ЦК України)) виникає обов`язок сплатити кредитору разом із сумою основного боргу суму інфляційних втрат як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та 3 % річних від простроченої суми. У кредитора при цьому згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України виникає кореспондуюче право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат та 3 % річних за період прострочення сплати основного боргу. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. 
З наведених підстав, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 у справі №300/2535/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
Не погоджуючись із цим рішенням його оскаржив позивач ОСОБА_1 , подавши на нього апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржене рішення є таким, що прийняте з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції невірно визначено предмет позову, оскільки позивач у позовній заяві просив стягнути на його користь 3% річних, інфляційні втрати від суми донарахованої, але недоплаченої суддівської винагороди, про стягнення якої ухвалено судове рішення та відкрито виконавче провадження, виконавчий лист за яким прийнято до виконання відділом примусового виконання рішень у Запорізькій області міністерства юстиції України.
Апелянт стверджує, що у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
Виплата донарахованої за рішенням Запорізького окружного адміністративного суду суми щомісячного довічного грошового утримання є саме доходом, який має саме разовий характер.
При ухваленні оскарженого рішення суд першої інстанції застосував норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», які не мають бути застосованими при розгляді цієї справи, оскільки не регулюють відносин, які випливають з вимог позивача.
Крім того, ОСОБА_1 зазначив, що судом першої інстанції враховано нерелевантну практику Верховного Суду, висновки Великої палати Верховного Суду, викладені у постановах від 09.11.2023 у справі №420/2411/19 та від 03.10.2023 у справі №68+/7081/21, у яких сформовано висновки про застосування до несвоєчасно виконаних рішень суду наслідків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України – проігнорував.
Апелянт просив рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11.12.2025 у справі №300/2535/25 – скасувати та ухвалити у справі рішення про повне задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області як отримувач щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, призначеного з 23.02.2016, що визнається та не заперечується сторонами.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі №280/4583/20, яке набрало законної сили позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 17.03.2020 №08-02/979 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 18.02.2020, починаючи з 19.02.2020. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 з 19.02.2020 на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 17.03.2020 №08-02/979 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 18.02.2020, та здійснити виплати з урахуванням фактично сплачених сум.
Головним управлінням на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі №280/4583/20 здійснено перерахунок пенсії позивача з 19.02.2020, внаслідок якого сформувалась доплата у розмірах 107995,68 грн. Заборгованість на виконання рішення суду складає 107995,68 грн. Кошти, які нараховані на виконання вище вказаного рішення 107995,68 грн., включено до Реєстру судових рішень, який ведеться органами Пенсійного фонду України, виконання яких гарантовано державою, що підтверджується протоколом про перерахунок щомісячного довічного утримання судді у відставці від 01.12.20220, та розрахунком суми доплати за рішенням суду у справі №280/4583/20 (а.с.40-43).
06.03.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці (а.с.23).
Розглянувши звернення, відповідачем листом від 24.03.2025 4547-4074/В-02/8-0800/25 повідомлено позивача, що виплата коштів на виконання рішень суду проводиться в межах затверджених бюджетних призначень для здійснення відповідних виплат. Нарахована сума пенсії за період 2020 року буде виплачена позивачу за наявності відповідного фінансування (а.с.25-26).
Позивач, вважаючи, що він як стягувач на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України має право вимагати стягнення з відповідача не лише суми основного боргу починаючи з 01.12.2020, а й три відсотки річних від основної суми зобов`язання та інфляційні втрати за весь час невиплати відповідачем грошового зобов`язання, що є достатнім відшкодуванням за невиконання або затримку виконання рішення суду, звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача цих сум.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що спірні правовідносини у справі, а саме компенсація пенсіонеру втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», відтак норми статті 625 ЦК України у такому випадку не застосовуються, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області інфляційних витрат в сумі 80700 (вісімдесят тисяч сімсот) гривень за час невиконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2020 року у справі №280/4583/20 до квітня 2025 року та трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання рішення в сумі 18 478,89 (вісімнадцять тисяч чотириста сімдесят вісім) гривень 89 коп. за час невиконання рішення до квітня 2025 року. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, апеляційний суд керується таким.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII).
Згідно з ч. 1 ст. 142 Закону №1402-VI судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. 
До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку: 1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року; 2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
При цьому, суддя у відставці, який не досяг віку, встановленого частиною першою цієї статті, отримує щомісячне довічне грошове утримання. При досягненні таким суддею віку, встановленого частиною першою цієї статті, за ним зберігається право на отримання щомісячного довічного грошового утримання або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, визначених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (ч. 2 ст. 142 Закону №1402-VI).
Відповідно до ч. 3 ст. 142 Закону №1402-VI щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
У разі зміни розміру складових суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання.
Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), отримуваного суддею після виходу у відставку. Щомісячне довічне грошове утримання суддям виплачується органами Пенсійного фонду України за рахунок коштів Державного бюджету України (ч.ч. 4, 5 ст. 142 Закону №1402-VI).
Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003, у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, кошти Пенсійного фонду України не включаються до складу Державного бюджету.
За ст. 46 вказаного закону нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Апеляційним судом встановлено, що на виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі №280/4583/20 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, в результаті якого сума до виплати склала 107995,68 грн.
Станом на 10.04.2025 як стверджує ОСОБА_1 відповідне рішення в частині виплати донарахованого внаслідок перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці не виконано, а тому в порядку ст. 625 ЦК України звернувся до суду із цим позовом для стягнення трьох відсотків річних від суми основного зобов`язання та інфляційних витрат за весь час невиконання судового рішення.
Вирішуючи питання щодо можливості застосування до спірних правовідносин приписів ст. 625 ЦК України, колегія апеляційного суду враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 29.04.2025 у справі №580/9536/23.
Так, Верховний Суд вказав на те, що відповідно до ч. 2 ст. 1 ЦК України до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 3 ст. 11 та ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Поряд з цим, стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 ЦК України, яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц виснувала, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (пункт 45 постанови).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28), від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (пункти 44, 45), від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 09.11.2022 у справі №420/2411/19 (пункт 77)).
Верховний Суд наголосив, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а цивільне законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Також відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого в постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15 (спір стосувався невиконанням рішення суду про зобов`язання Міноборони України перерахувати та виплатити особі одноразову грошову допомогу відповідно до статей 9, 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), приписи статті 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.
Такі висновки щодо застосування статті 625 ЦК України є актуальними та Велика Палата Верховного Суду від таких не відступала.
Окрім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.04.2020 у справі №910/4590/19 зазначила, що за змістом частини другої статті 22, статті 1192 ЦК України відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному, порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків), порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди.
Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» також передбачено проведення компенсаційних виплат відповідно до коефіцієнту приросту споживчих цін за порушення термінів виплати доходів громадян, передбачених цим законом. Правова природа такої відповідальності не відрізняється від правової природи відповідальності, яка виникає на підставі статті 625 ЦК України в частині її акцесорного характеру та похідної правової природи спору.
Підсумовуючи викладене, Верховний Суд вказав на те, що компенсація пенсіонерам втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а тому норми статті 625 ЦК України в такому випадку не застосовуються.
Згідно ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на положення ч. 5 ст. 242 КАС України, врахування правових висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 29.04.2025 у справі №580/9536/23 є обов`язковим для суду апеляційної інстанції.
Апеляційний суд зауважує, що саме така позиція і відображена в оскарженому рішенні Івано-Франківського окружного адміністративного суду у даній справі.
За таких обставин, апеляційний суд вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що норми ст. 625 ЦК України у даному випадку не застосовуються, а тому правові підстави для стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області інфляційних витрат в сумі 80700,00 грн за час невиконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі №280/4583/20 до квітня 2025 року та трьох процентів річних від простроченої суми за весь час прострочення виконання рішення в сумі 18478,89 грн за час невиконання рішення до квітня 2025 року.
Своєю чергою, суд першої інстанції правильно вказав, що компенсація пенсіонеру втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, врегульовані спеціальним законом - Законом України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати».
Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не заявляв вимог щодо компенсації втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строку його виплати на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», як і не обґрунтовував позовні вимоги нормами вказаного закону. Більше того, ОСОБА_1 наголошує, що норми відповідного закону не повинні застосовуватися при розгляді його позовних вимог, оскільки не регулюють правовідносин, які випливають з його позовних вимог.
Щодо покликань апелянта на приписи Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» №4901-VI від 05.06.2012, у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин, то його нормами передбачено таке.
Так, відповідно до ст. 5 вказаного Закону у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи нараховується державним виконавцем протягом п`яти днів з дня отримання ним повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, про перерахування коштів, крім випадку, коли кошти перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
У разі якщо кошти за рішенням суду не перераховані стягувачу з відповідного рахунка органу державної виконавчої служби протягом десяти днів з дня надходження всіх необхідних для цього документів та відомостей, стягувачу виплачується компенсація в розмірі, встановленому частиною першою цієї статті, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2023 у справі №420/2411/19 сформувала правовий висновок, відповідно до якого, у разі неналежного виконання (прострочення) державою підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням її грошового зобов`язання перед кредитором до правовідносин щодо прострочення виконання грошового зобов`язання слід застосовувати приписи частини другої статті 625 ЦК України.
Судове рішення про стягнення коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2023 року у справі №686/7081/21 (провадження №14-91цс22)).
Закон №4901-VI не обмежує поширення дії статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання боржником (зокрема, державою) його грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежує можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовуються лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2023 у справі №420/2411/19).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.10.2023 у справі №686/7081/21 вказала, що інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання судового рішення можуть бути заявлені до стягнення з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа (ч. 4 ст. 3 Закону №4901-VI) включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення.
Отже, для застосування наслідків (відповідальності) за прострочення виконання грошового зобов`язання держави можуть бути застосовані вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України лише за наявності одночасно кількох умов: наявність судового рішення, яке набрало законної сили, про визначення зобов`язання як грошового; грошове зобов`язання повинне бути конкретизоване судовим рішенням, тобто з визначенням чіткої суми.
Позивач звертаючись до суду із вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних витрат покликається на несвоєчасне виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі №280/4583/20, відповідно до якого визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови позивачу в перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці відповідно до довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 17.03.2020 №08-02/979 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 18.02.2020, починаючи з 19.02.2020 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці позивача з 19.02.2020 на підставі довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області від 17.03.2020 №08-02/979 про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці станом на 18.02.2020, та здійснити виплати з урахуванням фактично сплачених сум.
Тобто, вказаним судовим рішенням зобов`язано відповідача вчинити певні дії, а розрахунок суми щомісячного довічного грошового забезпечення заборгованості у перерахованому розмірі, що належить позивачу, при ухваленні судового рішення по суті позовних вимог не здійснювався. 
Верховний Суд в постанові від 24.07.2023 у справі №420/6671/18 зазначив, що зобов`язання відповідача вчинити певні дії зі сплати заборгованості по пенсії і стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень певного розміру грошових коштів за конкретний період є різними за своєю суттю способами захисту прав та інтересів позивача, які обираються позивачем при поданні позову, а судом - при ухваленні рішення.
При цьому доказів виконання судового рішення у справі №280/4583/20 в порядку Закону №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а не Закону України «Про виконавче провадження», в порядку Закону №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», не надано.
Докази на підтвердження того, що станом на теперішній час грошові кошти, нараховані на виконання рішень суду, виплачені позивачеві, матеріалів справи також не містять.
За таких підстав, оскільки між позивачем та відповідачем відсутнє неналежне виконання (простроченого) грошового зобов`язання підтвердженого (визначеного, конкретизованого) відповідним судовим рішенням, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для застосовування приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин.
Прийняття ухвали Запорізьким окружним адміністративним судом 24 грудня 2025 року у справі №280/4583/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/132877589), якою змінено спосіб і порядок виконання рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 22.10.2020 у справі № 280/4583/20 шляхом стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь ОСОБА_1 нараховане щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 19.02.2020 у сумі 107 620,98 грн. (сто сім тисяч шістсот двадцять гривень 98 коп.) не впливає на висновки оскарженого рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2025.
Підсумовуючи викладене у сукупності, колегія суддів вважає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваного рішення, у апеляційній скарзі не зазначено.
Відповідно до ч. 1 ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Судом апеляційної інстанції враховано, що згідно п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші зазначені відповідачем в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Своєю чергою, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до ст. 139 КАС України судовий збір розподілу не підлягає.
Керуючись статтями 241, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року у справі №300/2535/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. П. Мандзій 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар