П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 560/5381/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Фелонюк Д.Л. 
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
20 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Кузьмишина В.М.  Канигіної Т.С. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В : 
позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 січня 2026 року позов задоволено частково. Зокрема:
- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 14.11.2024 №220750003346 в частині не зарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періодів з 15.06.1981 по 30.06.1981 (1 день), з 15.08.1982 по 31.08.1982 (6 днів), з 15.07.1983 по 15.09.1983 (1 місяць 24 дні), з 04.12.1989 по 07.04.1990, з 01.10.2001 по 31.12.2003;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди з 15.06.1981 по 30.06.1981 (1 день), з 15.08.1982 по 31.08.1982 (6 днів), з 15.07.1983 по 15.09.1983 (1 місяць 24 дні), з 04.12.1989 по 07.04.1990, з 01.10.2001 по 31.12.2003 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 08.11.2024 про призначення пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні адміністративного позову, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 03.08.2023, позивач є учасником бойових дій.
У довідці №783 від 27.03.2023 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, виданій Військовою частиною НОМЕР_2 , зазначено, що позивач дійсно в період з 08.08.2022 по 17.12.2022 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи в населених пунктах Хрестище, Іванівка, Бахмут Донецької області, Малинівка, Степанки Харківської області.
Згідно з архівною довідкою від 14.10.2024 № 01-19/846-Н, виданою комунальною організацією «Міський трудовий архів» Ізяславської міської ради, позивач в період з 1981 року по 1983 рік працював в колгоспі ім. 13-річчя жовтня с. Білогородка Ізяславського району Хмельницької області.
Відповідно до довідки Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 30.10.2024 №16178/6/22-01-24-10 позивач перебував на обліку в Головному управлінні ДПС у Хмельницькій області, Ізяславська ДПІ з 12.06.2001 по 07.05.2007, у тому числі: в період з 12.06.2001 по 30.09.2001 - загальна система оподаткування, з 01.10.2001 по 31.12.2003 - спрощена система оподаткування, з 01.01.2004 по 07.05.2007 - загальна система оподаткування.
Згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 10.12.2024 №2200-0503-8/112919 позивач за період з 01.03.2002 по 31.12.2003, у тому числі за періодами з 01.03.2002 по 30.06.2002, з 01.10.2003 по 31.12.2003 перебував на спрощеній системі оподаткування та сплачував кошти до Пенсійного фонду України (42% від суми єдиного податку, що надходили до Пенсійного фонду України від органів Держказначейства). Зазначено, що довідка видана на підставі листа ГУ ДПС у Хмельницькій області №16178/6/22-01-24-10 від 30.10.2024 та особових рахунків платника страхових внесків до Пенсійного фонду України.
Позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , після досягнення віку 55 років звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України з заявою від 08.11.2024 про призначення йому пенсії згідно з пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області від 14.11.2024 №220750003346 у призначені позивачу пенсії було відмовлено. Мотивами цієї відмови зазначено те, що права на призначення пенсії відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV позивач не має у зв`язку з не достатньою кількістю страхового стажу. Страховий стаж становить 20 років 10 місяців 19 днів при необхідному не менше 25 років. До страхового стажу не враховано періоди:
- роботи в колгоспі за 1981 - 1983 роки згідно довідки від 14.10.2024 № 01-19/846-Н, оскільки на момент роботи заявнику не виповнилося 14 років;
- роботи з 04.12.1989 по 07.04.1990 згідно записів трудової книжки ( НОМЕР_3 ), оскільки записи внесено з порушенням Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах та організаціях від 20.06.1974 № 162, а саме: записи на титульній сторінці трудової книжки не засвідчено печаткою підприємства;
- здійснення підприємницької діяльності з 12.06.2001 по 07.05.2007 згідно довідки від 30.10.2024 № 16178/6/22-01-24-10, оскільки в довідці за період з 12.06.2001 по 31.12.2003 та в Індивідуальних відомостях про застраховану особу Реєстру відсутні відомості про нарахування та сплату страхових внесків.
Позивач, вважаючи порушеними його права, звернувся з позовом до суду.
Приймаючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивача спірних періодів роботи з підстав недосягнення відповідного віку, недоліків оформлення трудової книжки та відсутності окремих документів є необґрунтованою, оскільки такі обставини не спростовують факту здійснення трудової діяльності, а визначальним для зарахування стажу є наявність підтвердження виконання роботи та нарахування і сплати страхових внесків, що встановлюється на підставі оцінки всіх доказів у їх сукупності.
При цьому, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог у частині зарахування окремих інших періодів до страхового стажу, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт здійснення трудової діяльності або сплати страхових внесків у такі періоди, що унеможливлює їх врахування при обчисленні страхового стажу.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Ураховуючи, що відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, суд апеляційної інстанції здійснює перевірку законності та обґрунтованості цього рішення виключно в межах оскарженої частини та доводів апеляційної скарги.
Так, правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України від 09.07.2003 № 1058-ІV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" (далі також Закон № 1058-ІV).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 115 Закону № 1058-IV право на дострокову пенсію мають, зокрема, військовослужбовці, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, після досягнення чоловіками 55 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків.
Як встановив суд першої інстанції, позивач, на час звернення з заявою про призначення пенсії за віком (08.11.2024), згідно з паспортними даними досяг віку 55 років, що не заперечується сторонами.
Також не є спірним наявність у позивача статусу особи, визначеної пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV.
Спірним моментом в цій справі є наявність в позивача не менше 25 років страхового стажу.
Так, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина 1 статті 24 Закону №1058-IV).
В оскарженому рішенні зазначено, що страховий стаж позивача становить 20 років 10 місяців 19 днів. При цьому наведені мотиви, при яких відповідач не врахував окремі періоди трудової діяльності позивача до страхового стажу. 
Зокрема, щодо незарахування періоду роботи з 04.12.1989 по 07.04.1990 у зв`язку з тим, що записи на титульній сторінці трудової книжки серії НОМЕР_3 не засвідчені печаткою підприємства, то перевіряючи вказані доводи колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.91 № 1788-XII (далі - Закон від 05.11.91 № 1788-XII) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Згідно з абзацами 2, 3 пункту 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої постановою Госкомтруда СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі - Інструкція № 162), заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства у присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу, при цьому до трудової книжки вносяться відомості про працівника, зокрема його анкетні дані, освіту, професію та спеціальність.
Відповідно до пунктів 2.10, 2.11 Інструкції №162 відомості про працівника вносяться на титульному аркуші трудової книжки на підставі відповідних документів, а сама трудова книжка підписується уповноваженою особою та засвідчується печаткою підприємства. При цьому пунктом 4.1 цієї Інструкції передбачено, що всі записи про роботу за час роботи на підприємстві підлягають засвідченню роботодавцем.
Положення пункту 18 постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС від 06.09.1973 №656 також свідчать, що відповідальність за ведення, облік, зберігання та правильність заповнення трудових книжок покладається на роботодавця та уповноважених ним осіб.
Таким чином, із системного аналізу наведених норм убачається, що обов`язок щодо належного оформлення трудової книжки покладено виключно на роботодавця, а працівник не несе відповідальності за можливі порушення порядку її ведення та не зобов`язаний контролювати правильність внесення записів.
За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що недоліки в оформленні трудової книжки, допущені з вини підприємства, не можуть покладатися на позивача та не є підставою для неврахування відповідного періоду роботи до страхового стажу.
Вказаний висновок узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 24.05.2018 у справі №490/12392/16-а та від 06.02.2018 у справі №677/277/17, відповідно до яких формальні недоліки у заповненні трудової книжки не можуть бути підставою для позбавлення особи права на зарахування відповідного періоду роботи до страхового стажу, а негативні наслідки таких порушень мають покладатися на особу, яка їх допустила.
Доводи апеляційної скарги про неможливість врахування зазначеного періоду роботи з підстав недоліків оформлення трудової книжки є формальними, належними доказами не підтверджені та спростовуються наведеними вище нормами права і встановленими у справі обставинами.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що період роботи позивача з 04.12.1989 по 07.04.1990 обґрунтовано зарахований судом першої інстанції до страхового стажу відповідно до даних трудової книжки серії НОМЕР_3 , а підстав для скасування оскаржуваного рішення в цій частині не вбачається.
Щодо періоду роботи в колгоспі за 1981-1983 роки згідно довідки від 14.10.2024 № 01-19/846-Н, оскільки на момент роботи заявнику не виповнилося 14 років, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частин 1, 2 статті 56 Закону №1788-XII до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору, а також на підставі членства в колгоспах, незалежно від характеру й тривалості роботи.
При цьому законодавством, чинним у спірний період, не встановлювалась імперативна заборона щодо участі неповнолітніх осіб у трудових відносинах у колгоспі, а навпаки передбачалась можливість їх залучення до праці за умови фактичного виконання трудових обов`язків та обліку результатів праці, зокрема у вигляді трудоднів.
Разом з тим, у разі відсутності відповідних записів у трудовій книжці колгоспника, факт роботи може бути підтверджений належними архівними документами, що відповідає вимогам Порядку №637.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, вкладиш до трудової книжки колгоспника НОМЕР_4 не містить записів про періоди роботи позивача у колгоспі за 1981-1983 роки, однак позивачем на підтвердження таких періодів подано архівну довідку від 14.10.2024 №01-19/846-Н, яка є належним та допустимим доказом.
За таких обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта щодо відсутності підстав для зарахування вказаних періодів до страхового стажу, оскільки надані позивачем докази у своїй сукупності підтверджують факт виконання ним робіт у колгоспі.
Щодо незарахування періоду роботи з 01.10.2001 по 31.12.2003, оскільки відсутні відомості про нарахування та сплату страхових внесків.
Так, частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності, які враховувалися до стажу роботи до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, визначених раніше чинним законодавством.
Положення пункту 3-1 розділу XV Закону №1058-IV, а також зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2018 №793 до Порядку №637, свідчать про те, що для періоду з 01.01.1998 по 31.12.2003 законодавець визначив спрощений підхід до підтвердження страхового стажу фізичних осіб-підприємців, а саме достатність факту реєстрації особи як суб`єкта підприємницької діяльності.
З матеріалів справи вбачається, що перебування позивача на спрощеній системі оподаткування у період з 01.10.2001 по 31.12.2003 підтверджується довідкою Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 30.10.2024 №16178/6/22-01-24-10. Крім того, довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 10.12.2024 №2200-0503-8/112919 підтверджено, що позивач у період з 01.03.2002 по 31.12.2003, зокрема за підперіодами з 01.03.2002 по 30.06.2002 та з 01.10.2003 по 31.12.2003, перебував на спрощеній системі оподаткування та здійснював сплату коштів до Пенсійного фонду України у складі єдиного податку.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що наявні у справі докази підтверджують як факт здійснення позивачем підприємницької діяльності у спірний період, так і факт сплати страхових внесків, що додатково свідчить про правомірність зарахування цього періоду до страхового стажу.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для зарахування періоду з 01.10.2001 по 31.12.2003 до страхового стажу є безпідставними, а висновки суду першої інстанції в цій частині обґрунтованими.
Щодо вимоги зобов`язального характеру, то апеляційний суд враховує положення ч. 1 ст. 2 КАС України, згідно з якими завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Кодексом адміністративного судочинства України також визначено, що у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про зобов`язання відповідача вчинити певні дії (ч. 2 ст. 245 КАС України). В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.
За таких обставин колегія суддів вважає цілком правильним підхід суду першої інстанції щодо зобов`язання відповідача за наслідками зарахування визначених судом періодів до страхового стажу позивача, здійснити повторний розгляд його заяви про призначення пенсії, оскільки процедура розгляду цього питання є незавершеною, а тому відповідач повинен прийняти рішення з урахуванням правової оцінки та висновків суду.
Частиною першою статті 9 КАС України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Кіровоградській області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 08 січня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Кузьмишин В.М.    Канигіна Т.С.