Номер провадження: 22-ц/813/2104/26 
Справа № 522/22724/23
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Коновалова В. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
Іменем України
12.02.2026 року м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючої судді Коновалової В.А.,
суддів Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.В.,
учасники справи:
позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідачі – ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського
апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені яких діє представник ОСОБА_6 ,
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року,
за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу, відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2023 року 2023 ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу, відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги в обґрунтування якого зазначили, що в 2010 році між ОСОБА_3 та відповідачами була досягнута усна домовленість щодо придбання позивачем за 190000 доларів США квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 . Позивачі зауважують, що відповідачами навмисно введено в оману ОСОБА_3 щодо обставин укладення іпотечного договору та виплати зобов`язання на вказаним договором, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1 . 
У березні 2021 року ОСОБА_3 звернулась до відповідачів з позовом про стягнення авансу, відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги (справа № 522/4862/21). У задоволенні вказаного позову Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 14.09.2021 року відмовив. Постановою Одеського апеляційного суду від 19.10.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, оскаржуване рішення Приморського районного суду м. Одеси рішенням від 14.09.2021 року скасовано та змінено мотивувальну частину рішення. 
В позовній заяві позивачі посилаються на те, що Одеським апеляційним судом у постанові від 19.10.2023 року у мотивувальній частині встановлено факт досягнення між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 усної домовленості щодо купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 
На виконання усної домовленості ОСОБА_3 здійснила передання ОСОБА_2 , а остання в свою чергу передала відповідачам у період з 10.09.2010 року по 02.11.2011 року – 70000 доларів США у якості авансу за покупку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Отримання відповідачами частини цих коштів у розмірі 10000 доларів США підтверджується розпискою.
25.06.2011 року ОСОБА_3 через свого брата ОСОБА_1 передала відповідачам 15000 доларів США у якості авансу за покупку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Отримання відповідачами вказаного авансу підтверджується розпискою. 
Укладення договору купівлі-продажу наразі є неможливим, оскільки існує заборгованість за кредитним договором на підставі якого набуто право власності відповідача ОСОБА_4 на вказану квартиру.
Враховуючи існуючу домовленість щодо придбання в майбутньому квартири, ОСОБА_2 сплачувала замість власника квартири з 2018 року по 2021 рік житлово-комунальні послуги в загальному розмірі 141883 грн.
Позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 аванс у розмірі 85000 доларів США та витрати пов`язані зі сплатою житлово-комунальних послуг у розмірі 141883 грн та вирішити питання розподілу судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 05 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу, відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги відмовив.
Суд першої інстанції, проаналізувавши зміст розписок наявних в матеріалах справи, обґрунтував рішення тим, що останні не підтверджують отримання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 коштів від позивачів в рахунок оплати за продаж в майбутньому квартири. Тобто, не підтверджують правовідносин авансу за майбутнє придбання квартири.
Суд першої інстанції зауважив, що з розписок лише можна встановити, що передання коштів здійснювалась ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу (оплати) за квартиру, однак доказів про те, що суть розписок була спрямована на правовідносини авансу щодо майбутнього придбання квартири матеріали справи не містять. Крім того, власником квартири є ОСОБА_4 , а не його дружина ОСОБА_5 .
Щодо позовних вимог про стягнення коштів за сплату житлово-комунальних послуг то суд першої інстанції вважав, що підстав для стягнення з власника квартири ОСОБА_4 коштів сплачених за житлово-комунальні послуги немає, так як позивач та її сім?я там проживала. Домовленостей про протилежне позивач не довела.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу, відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зазначають що судом першої інстанції порушено приписи ч. 1, 6 ст. 259 ЦПК України щодо дотримання строків ухвалення судового рішення. Позивачі посилаються на те, що судом першої інстанції належним чином не оцінено докази наявні в матеріалах справи, а саме те, що постановою Одеського апеляційного суду від 19.10.2023 року по справі № 522/4862/21 встановлено факт досягнення між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 усної домовленість щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 за 190000 доларів США, тому вважають, що між сторонами виникли правовідносини сплати авансу та оплати спожитих житлово-комунальних послуг. При цьому, суд першої інстанції не дослідив обставини в частині отриманні відповідачами коштів 10000 доларів США та 15000 доларів США, а висновок про те, що отримані ОСОБА_5 кошти так і не були передані ОСОБА_4 спростовується фактом укладенням між відповідачами шлюбу та їх спільним проживанням, а факт отримання коштів підтверджується поясненнями самого ОСОБА_4 , наданими у судовому засіданні. 
Зауважує, що зобов`язання позивачів сплачувати комунальні платежі відноситься до обов`язкових умов для подальшого укладення договору купівлі-продажу цієї квартири.

(2) Позиція інших учасників справи
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 03.04.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_6 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року, ухвалою роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 03.04.2025 року та апеляційну скаргу з доданими документами ОСОБА_4 отримав 09.04.2025 року та 02.04.2025 року відповідно в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідками.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 03.04.2025 року та апеляційну скаргу з доданими документами ОСОБА_5 отримала 09.04.2025 року та 02.04.2025 року відповідно в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідками.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження представник позивачів ОСОБА_6 отримав 09.04.2025 року в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження ОСОБА_3 отримала 09.04.2025 року в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 24.07.2025 року відкрито апеляційне провадження в частині оскарження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені яких діє представник ОСОБА_6 , рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року, ухвалою роз`яснювалось право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження від 24.07.2025 року ОСОБА_3 , представник скаржників ОСОБА_6 , а також ОСОБА_4 та ОСОБА_5 отримали 25.07.2025 року в особистих кабінетах підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідками.
21.07.2025 року від позивачів до Одеського апеляційного суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи у якості інформації постанов Одеського апеляційного суду від 24.04.2025 року по справі № 522/13760/23 від 19.10.2023 року по справі № 522/4862/21.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 13.11.2025 року, яка занесена до протоколу судового засідання у задоволенні клопотання позивачів про долучення до матеріалів справи копій постанов Одеського апеляційного суду відмовив, з огляду на те, що вказана інформація є загальнодоступною, Одеський апеляційний суд має доступ до вказаних постанов через Єдиний державний реєстр судових рішень, разом з тим, позивачі вже посилались в апеляційній скарзі на вказані цивільні справи обґрунтовуючи підстави для апеляційного оскарження. 
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
ОСОБА_3 судову повістку отримала 03.02.2026 року, в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою.
Представник позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_6 судову повістку отримав 03.02.2026 року, в особистому кабінеті підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідкою.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 судові повістки отримали 03.02.2026 року, в особистих кабінетах підсистеми (модуля) ЄСІТС Електронний суд, що підтверджується довідками.
09.02.2026 року від ОСОБА_4 надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 12.02.2026 року без його участі, апеляційну скаргу просив залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
09.02.2026 року від ОСОБА_5 надійшло клопотання про проведення судового засідання, призначеного на 12.02.2026 року без її участі, апеляційну скаргу вважала необґрунтованою та просила оскаржуване рішення залишити без змін. 

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що змістом розписок наявних в матеріалах справи не підтверджують отримання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 коштів від позивачів в рахунок оплати за продаж в майбутньому квартири, тобто, не підтверджуються правовідносини авансу за майбутнє придбання квартири. Суд першої інстанції зауважив, що з розписок лише можна встановити передання коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 в рахунок погашення боргу (оплати) за квартиру, однак доказів про те, що суть розписок була спрямована на правовідносини авансу щодо майбутнього придбання квартири матеріали справи не містять. Крім того, власником квартири є ОСОБА_4 , а не його дружина ОСОБА_5 .
Щодо позовних вимог про стягнення коштів за сплату житлово-комунальних послуг то суд першої інстанції вважав, що підстав для стягнення з власника квартири ОСОБА_4 коштів сплачених за житлово-комунальні послуги немає, так як позивач та її родина там проживала. Домовленостей про протилежне позивач не довела.
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Частиною першою статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.
З постанови Верховного Суду від 06.11.2024 року, справа № 308/5527/22 вбачається, що аванс (попередня оплата) - це грошова сума, яка не забезпечує виконання договору, а є сумою, що перераховується згідно з договором наперед, у рахунок майбутніх розрахунків, зокрема, за товар який має бути поставлений, за роботи, які мають бути виконані. При цьому аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося.
Судом першої інстанції встановлено, що 18.01.2003 року між ОСОБА_7 , який діяв від імені ОСОБА_8 на підставі доручення та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п. 1 якого ОСОБА_9 продав, в ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_2 , яка в цілому складається з п`яти кімнат, загальною площею – 126 кв.м., в тому числі житловою – 93,4 кв.м, що підтверджується договором купівлі-продажу ВАС № 812921, який посвідчено державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Савіною К.П. та зареєстровано в реєстрі за № 3-157.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 28.01.2002 року по 19.01.2015 року. Види діяльності – здавання в оренду власного нерухомого майна та надання інших комерційних послуг.
Обґрунтовуючи підстави позовних вимог позивачі послались на те, що між ОСОБА_3 та відповідачами була досягнута усна домовленість щодо майбутнього придбання за 190000 доларів США квартири за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 через ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з наміром придбання квартири передавала кошти в якості авансу відповідачам.
На підтвердження передачі відповідачам готівкових коштів в рахунок придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якості авансу в розмірі – 85000 доларів США, до позовної заяви надано копії розписок.
Згідно з розпискою від 25.06.2011 року ОСОБА_5 НОМЕР_1 , паспорт виданий 09.11.2010 року РВ ОМУ ГУМВС України в м. Одеса отримала від ОСОБА_1 , НОМЕР_2 , виданий 26.11.2004 року Суворовським РВ ОМУ УМВС України в м. Одеса суму 15000 доларів в рахунок погашення боргу за квартиру.
Згідно з розпискою від 02.09.2011 року ОСОБА_5 взяла у ОСОБА_2 10000 доларів в рахунок погашення оплати за квартиру.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивачі, зокрема посилаються на встановлені Одеським апеляційним судом у справі № 522/4862/21 обставини. В цій частині апеляційний суд звертає увагу на таке.
14.09.2021 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/4862/21 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення авансу 85000 доларів США та відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги у сумі 131544 грн. Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_4 звернулась до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою.
Одеський апеляційного суду постановою від 19.10.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнив частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2021 року змінив. Виклав мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини даної постанови. В решті рішення - залишив без змін. Ухвалюючи вказану постанову Одеський апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_4 не надано доказів на підтвердження її посилання на те, що остання надавала кошти ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 отримували будь-які кошти від ОСОБА_4 , розписки не містять будь-яких посилань, що вказані кошти були надані ОСОБА_4 . Тому, колегія суддів не вбачала порушень прав ОСОБА_4 , оскільки матеріали справи не містили доказів того, що остання взагалі надавала будь-які кошти відповідачам, чи третім особам для їх подальшої передачі, та яким чином вказані розписки підтверджують порушення прав позивачки за наявними матеріалами справи не встановлено.
Переглядаючи оскаржуване рішення у цій справі, колегія суддів зауважує, що позивач ОСОБА_3 вже зверталась до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу, відшкодування витрат на житлово-комунальні послуги. 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) вказано, що «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».
Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).
Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
Частиною першою статті 48 ЦПК України передбачено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Позивач - це особа, на захист суб`єктивних прав і охоронюваних інтересів якої порушено цивільний процес.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів зауважує, що у справі № 522/4862/21 та цій справі № 522/22724/23 одночасно збігаються сторони (а саме в частині позовних вимог ОСОБА_3 ), підстави та предмет спору. Так, сторонами у справі № 522/4862/21 є: позивачем ОСОБА_3 , а відповідачами - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у цій справі: одним з позивачів також є ОСОБА_3 а відповідачами - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . 
Предметом позову як у справі № 522/4862/21 так і у цій справі є вимоги про стягнення з відповідачів авансу у розмірі 85000 доларів США. Аналогічними є і підстави позову, а саме обставини досягнення між сторонами усної домовленості щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , передання відповідачам грошових коштів.
Колегія суддів зауважує, що обставини подання позову ОСОБА_3 у цій справі разом з іншими позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не змінює правової природи вже вирішеного спору у справі № 522/4862/21, та не створює підстав для повторного розгляду у цій справі вимог ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу.
Таким чином, оскільки позови співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу підлягає закриттю на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки спір у цій частині вже був предметом судового розгляду та вирішений судом, постанова Одеського апеляційного суду у справі № 522/4862/21 набрала законної сили 19.10.2023 року.
На вказані обставини суд першої інстанції помилково уваги не звернув, тому рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу слід скасувати.
Водночас позовні вимоги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають розгляду судом у загальному порядку, оскільки щодо них відсутні підстави для застосування наслідків тотожності спору. В цій частині апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Згідно з ч. 3, 4 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Звертаючись до суду з позовом позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилались на передання відповідачам в якості авансу грошових коштів: 10.09.2010 року у розмірі – 10000 доларів США, 16.11.2010 року – 10000 доларів США, 17.12.2011 року – 5000 доларів США, у період з 20.06.2011 року по 25.06.2011 року – 15000 доларів США, 06.07.2011 року – 25000 доларів США, 02.09.2011 року – 10000 доларів США, 05.10.2011 року – 5000 доларів США, 02.11.2011 року – 5000 грн. 
Апеляційний суд зауважує, що доказів на підтвердження надання ОСОБА_1 та/або ОСОБА_2 на користь відповідачів, а саме: 10.09.2010 року у розмірі – 10000 доларів США, 16.11.2010 року – 10000 доларів США, 17.12.2011 року – 5000 доларів США, 06.07.2011 року – 25000 доларів США, 05.10.2011 року – 5000 доларів США, 02.11.2011 року – 5000 грн коштів, матеріали справи не містять.
З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що саме ОСОБА_4 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується зокрема копією технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , виданого Одеським міським бюро технічної інвентарізації та реєстрації об`єктів нерухомості, реєстраційний № 217-сш.36-479кр.
З Єдиного державного реєстру судових рішень, справа № 522/13760/23 вбачається, що Одеський апеляційний суд постановою від 24.04.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнив. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 вересня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення. Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа – ОСОБА_5 про вселення задовольнив. Виселив ОСОБА_3 з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо вимог про стягнення з відповідачів коштів переданих в якості авансу за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі розписок від 25.06.2011 року та 02.09.2011 року, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в цій частині.
З аналізу змісту зазначених розписок вбачається, що вони не містять жодних відомостей про те, що грошові кошти передавалися саме як аванс у рахунок майбутнього укладення договору купівлі-продажу квартири, а також не містять посилань на будь-який попередній договір чи інші домовленості сторін щодо придбання нерухомого майна.
У розписках прямо зазначено іншу правову підставу передачі коштів, а саме в рахунок погашення боргу, оплати за квартиру, що за своїм змістом не свідчить про існування між сторонами зобов`язань, пов`язаних із майбутнім укладенням договору купівлі-продажу.
Посилання позивачів на існування усної домовленості щодо передачі коштів як авансу не можуть бути прийняті судом як належне підтвердження відповідних правовідносин, оскільки такі доводи не узгоджуються зі змістом письмових доказів - розписок.
Крім того, розписки не містять істотних умов, притаманних попередньому договору купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема не визначено строк укладення основного договору, порядок розрахунків, прав та обов`язків сторін, що виключає можливість їх кваліфікації як доказу існування попереднього договору у розумінні статті 635 ЦК України.
Також колегія суддів враховує, що грошові кошти за розписками передавались ОСОБА_5 , яка не є власником спірної квартири, при цьому матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у неї повноважень на час укладення розписок діяти від імені власника майна - ОСОБА_4 , що також спростовує доводи позивачів про передачу коштів саме в рахунок придбання квартири.
Окрім зазначеного, апеляційний суд звертає увагу на те, що позивачі у позовній заяві посилаються на те, що саме між ОСОБА_3 та відповідачами досягнуто усна домовленість щодо майбутньої купівлі-продажу спірної квартири, однак кошти за розписками від 25.06.2011 року та 02.09.2011 року фактично передавались іншими особами - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . При цьому матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діяли від імені ОСОБА_3 , або були належним чином уповноважені на передачу коштів саме як авансу за майбутній договір.
Апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги щодо встановлення постановою Одеського апеляційного суду від 19.10.2023 року по справі № 522/4862/21 факту досягнення між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 усної домовленість щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 за 190000 доларів США такими що не заслуговують на увагу.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.
Зі змісту вказаної постанови вбачається, що Одеським апеляційним судом у постанові від 522/4862/21 вказані обставини не встановлено, висновків щодо встановлення таких обставин колегією суддів не зроблено, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.09.2021 року про відмову у задоволенні позовних вимог, змінено лише в частині мотивування, вказана постанова містись посилання на доводи сторін, викладені у позові та відзиві на позовну заяву, тому обставини на які посилаються скаржники не є преюдиційними.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позивачами в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України щодо надання доказів на підтвердження обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх позовних вимог, що є їх процесуальним обов`язком, належних доказів не надано,розписки від 25.06.2011 року та 02.09.2011 року не підтверджують виникнення між сторонами правовідносин авансу, пов`язаних із майбутнім укладенням договору купівлі-продажу квартири:  АДРЕСА_1 .
Посилання в апеляційній скарзі на встановлення судом першої інстанції того, що кошти які були отримані ОСОБА_5 у сумі 10000 доларів США від 02.09.2011 року та 15000 доларів США від 25.06.2011 року так і не були передані власнику квартири ОСОБА_4 не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки факт отримання відповідачами коштів за вказаними розписками в рахунок погашення боргу та оплату за квартирувідповідачами не заперечується, однак правову підставу передачі коштів - в якості авансу за майбутнім договором купівлі-продажу не підтверджують.
Доводи апеляційної скарги по відсутність доказів існування договору оренди квартири по АДРЕСА_1 не беруться апеляційним судом до уваги та в цій частині, враховуючи положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, колегія суддів враховує встановлені у справі № 522/13760/23 обставини проживання ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_2 та виселення останньої постановою Одеського апеляційного суду від 24.04.2025 року.
Враховуючи не надання позивачами доказів існування правовідносин авансу, пов`язаних із майбутнім укладенням договору купівлі-продажу квартири:  АДРЕСА_1 , встановлення факту проживання ОСОБА_3 у квартирі та відсутність підстав вважати, що між сторонами досягнуто згоди щодо укладення у майбутньому договору, істотними умовами якого є сплата житлово-комунальних послуг, відмова суду першої інстанції у задоволенні вимог про стягнення з відповідачів коштів сплачених за користування житлово-комунальними послугами в квартирі в якій проживала ОСОБА_3 є обґрунтованою.
Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції ч. ч. 1, 6 ст. 259 ЦПК України в частині дотримання строків ухвалення судового рішення колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке. 
Приморським районним судом м. Одеси оскаржуване рішення ухвалено 05 лютого 2025 року за відсутності учасників справи. Резолютивна частина оскаржуваного рішення містить відомості про те, що повний текст рішення складено 04.03.2025 року. Рішення судом першої інстанції не проголошувалось.
Апеляційний суд зазначає, що сам по собі факт виготовлення повного тексту судового рішення пізніше дати судового засідання, навіть із порушенням строку визначеного ч. 6 ст. 259 ЦПК України, не свідчить про незаконність оскаржуваного рішення та не є безумовною підставою для його скасування, враховуючи що скаржниками не зазначено, яким чином це призвело до порушення їх процесуальних прав. 

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу слід скасувати, а провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу закрити. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу підлягає закриттю, а в іншій частині рішення суду залишенню без змін сплата судового збору покладається на позивачів.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів
ух в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені яких діє представник ОСОБА_6 , задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 лютого 2025 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу скасувати.
Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення авансу закрити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 12 березня 2026 року.
Головуючий:           В.А. Коновалова

Судді:            Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов