ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2026 року
м. Київ
справа № 990/595/25
провадження № 11-10заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Гімона М. М., 
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Губської О. А., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Ступак О. В., Ткача І. В. 
розглянула в порядку письмового провадження адміністративну справу № 990/595/25 за позовом ОСОБА_1 до Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України Володимира Зеленського про визнання протиправною бездіяльності, провадження у якій відкрито за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 січня 2026 року (судді Мельник-Томенко Ж. М., Жук А. В., Кашпур О. В., Мацедонська В. Е., Соколов В. М.),
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. 21 грудня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач) через підсистему «Електронний суд» подав до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції позов (а. с.1-4) до Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України Володимира Зеленського (далі - відповідач), у якому просив (далі - мовою оригіналу): 
«1. Визнати дії відповідача протиправними в частині що стосуються мене. А саме виконання будь яких наказів та розпоряджень. Мається на увазі що будь які нормативні документи накази, розпорядження в системі Міністерства Оборони України та Укази президента України, якщо вони стосуються особисто мене чи вимог виконання мною є протиправними та не законними, оскільки я не маю проходити військову службу (хоч за станом здоров`я, хоч за педагогічною посадою як працівник міністерства освіти внесений до ЄДБО).
2. Визнати бездіяльність президента України як Верховного Головнокомандувача, що полягає у не належному виконанні конституційних обов`язків, а саме не належний контроль підконтрольних йому силових відомств Міністерства оборони, злочинне виконання указу президента щодо загальної мобілізації(в чіткій підпорядкованості та підконтрольності президенту, його особиста вказівка мобілізовувати в порушення закону) - незаконною та протиправною.
3. Визнати не належним та протиправним - не виконання конституційного обов`язку президента України, з моменту повномасштабного вторгнення президент як гарант територіальної цілісності не ввів правовий режим війни, та не оголосив війну державі Росія.
4. Визнати не конституційним та таким що грубо порушує чинне законодавство введення режиму військового стану, оскільки даний режим передбачений перед початком війни а не під час її ведення, під час війни має бути введений режим війни (воєнний стан).
5. Визнати не законною бездіяльність президента України як гаранта конституції України, а саме не належне виконання обов`язків президента що полягають у особистому порушенні конституції, та не виконання обов`язку гаранта конституції (не слідкує за не ухильним виконанням основного Закону держави - Конституції) (не введення режиму воєнного стану, корупційна складова) (як доказ це проведена НАБУ операція МІДАС) допущення подібних злочинів у вищому керівництві держави, особиста участь у цих злочинах є підставою для імпічменту.
6. Зобов`язати президента України звільнити мене з військової служби.
7. Визнати бездіяльність Верховного Головнокомандувача а саме не забезпечення виконання наказів та розпоряджень, указів - протиправними. (надання фактичних можливостей та засобів виконати, приклад: від військовослужбовця зі стрілецькою зброєю вимагати знищити танк, без відповідних засобів для знищення противника, або для впровадження імпульс виділити кошти та вкрасти 80 відсотків та не забезпечити комп`ютерами та засобами принтерів та сканерів, не надання належної підготовки (навчання відповідних фахівців, не залучення іт фахівців до особового складу, не належне комплектування коли іт спеціалісти потрапляють в піхоту в окопи замість впровадження імпульс) а тупе вимагання виконання наказів та розпоряджень).
8. Визнати протиправною бездіяльність Верховного Головнокомандувача по застосуванню кадрових рішень для покарання корупціонерів та злочинців серед керівного складу Мін оборони та Генерального штабу, командувань військ, командирів частин шляхом зняття з посад, розжалування в рядові та відправку в окопи генералів та полковників». 
До позову було долучене клопотання про поновлення строку звернення до суду, за змістом якого ОСОБА_1 просив суд поновити йому вказаний строк як такий, що пропущений з поважних причин. Такі причини, на переконання позивача, полягають у тому, що з огляду на перебування на військовій службі він обмежений у доступі до пошти та електронних ресурсів, а також не може самостійно виїхати та звернутися до суду (а. с. 5).
Рух справи в суді першої інстанції 
2. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 23 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху, надавши йому десятиденний строк з дня вручення копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви, зазначених в мотивувальній частині ухвали (а. с. 7-16).
Ухвала суду вмотивована тим, що подана ОСОБА_1 позовна заява не відповідає вимогам пунктів 2, 4, 5, 9 частини п`ятої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме позивач: не зазначив відомостей про відповідача, передбачених пунктом 2 означеної норми; не зазначив обставин, якими обґрунтовує свої вимоги; не обґрунтував належним чином порушення оскаржуваною бездіяльністю його прав, свобод та інтересів; не надав власного письмового підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
Стосовно наведеного ОСОБА_1 у позовній заяві обґрунтування та заявлених ним вимог суд окремо роз`яснив позивачу, що з його позову не видається за можливе встановити конкретний об`єкт судового захисту, а також пов`язаність заявлених у позовній заяві порушень з діяльністю Президента України. Зокрема, позивач не вказав, які конкретні рішення, дії та/або бездіяльність призвели до порушення його прав у правовідносинах, які охоплюються категорією справ, визначеною частиною четвертою статті 22 КАС України, а також не навів належних обґрунтувань щодо можливих порушень таких прав, свобод чи інтересів. Водночас відсутність конкретизованого предмета позову перешкоджає суду визначити межі судового розгляду та предмет доказування у справі та, відповідно, здійснити ефективний захист прав позивача, оскільки судовий захист не може надаватися стосовно абстрактних чи гіпотетичних порушень.
Оскільки зі змісту позовної заяви неможливо встановити ані дійсний предмет спору, ані пов`язаність заявлених в позовній заяві вимог з діяльністю Президента України, суд запропонував позивачеві подати уточнену позовну заяву, у якій уточнити предмет спору, зміст позовних вимог, їх відповідне правове обґрунтування, викласти обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та навести докази, які ці обставини підтверджують (з наданням їх суду). Суд роз`яснив ОСОБА_1 , що виклад обґрунтування має узгоджуватися з вимогами, стосуватися тих актів, дій чи бездіяльності Президента України, які прийнято / вчинено / допущено у правовідносинах, у яких Президент України реалізує свої владні (управлінські) функції / повноваження і які не вимагають перевірки на відповідність Конституції України за їх юридичним змістом і процедурою розгляду.
Суд першої інстанції також вказав на те, що із наведених позивачем доводів у позовній заяві не видається за можливе встановити момент, з якого особа дізналася про порушення її прав. Відтак в контексті заявлених вимог до Президента України суд не може вирішити питання, передбачене пунктом 5 частини першої статті 171 КАС України (чи подано позов у строк, установлений законом).
Крім того, на порушення вимог частин першої - третьої статті 161 КАС України позивач не надав докази надсилання копії позовної заяви та копій доданих документів відповідачу, а також не надав документ про сплату судового збору. Про наявність підстав для звільнення від сплати судового збору позивач не повідомив. Суд роз`яснив позивачу, що ставка судового збору за кожну вимогу немайнового характеру становить 968,96 грн (з урахуванням коефіцієнта 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору з огляду на подання позовної заяви через підсистему «Електронний суд»).
3. Копія вказаної ухвали була доставлена в електронний кабінет ОСОБА_1 24 грудня 2025 року о 12:16, про що складено довідку про доставку електронного листа (а. с. 17).
4. 24 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав уточнену позовну заяву (а. с. 18-20), за змістом якої зазначив, що (далі - мовою оригіналу) «…Предметом спору є протиправна бездіяльність Президента України як суб`єкта владних повноважень, що полягає у неприйнятті індивідуального рішення щодо розгляду мого питання про звільнення з військової служби, незважаючи на наявність відповідних обставин та звернень. Стосовно дати коли було подано звернення та мені стало відомо про не виконання президентом своїх конституційних обов`язків, мені про це стало відомо у вересні місяці 2025 року (оскільки я проходжу військову службу, до цього часу мені не було відомо чи прийнято рішення, по сьогоднішній день мені не відомо чи розглянуто моє звернення належним чином). Протягом 2023 2024 та 2025 року я не одноразово звертався до президента стосовно прийняття індивідуального рішення про моє звільнення, оскільки інші правові шляхи мною були вичерпані, я звертався до всіх мені відомих інстанцій як військових так і судових. В додатках до справи я долучив докази відповідних звернень…».
Позивач також зазначив, що в процесі проходження ним служби у Збройних Силах України виникли обставини, які, на його переконання, дають підстави для розгляду питання про його звільнення з військової служби, зокрема з огляду на стан здоров`я та інші індивідуальні обставини. ОСОБА_1 зазначив, що він неодноразово вживав заходи для вирішення цього питання, в тому числі, шляхом звернень до командування та інформування органів військового управління. Проте його індивідуальне питання не було розглянуте на рівні Президента України як Головнокомандувача Збройних Сил України. Протиправну бездіяльність Президента України пов`язує із: неприйняттям індивідуального рішення за результатами розгляду питання щодо звільнення ОСОБА_1 з військової служби; ненаданням мотивованої відповіді; фактичному ігноруванні питання, яке прямо стосується його правового статусу. Позивач вказав, що внаслідок допущеної відповідачем бездіяльності вважає порушеними свої права на належну адміністративну процедуру, на індивідуальний розгляд звернення, на правову визначеність та ефективний судовий захист.
Також позивач уточнив вимоги позовної заяви, за змістом яких просить:
- визнати протиправною бездіяльність Президента України, що полягає у неприйнятті індивідуального рішення щодо розгляду питання про звільнення позивача з військової служби;
- зобов`язати Президента України розглянути питання щодо звільнення позивача з військової служби та прийняти мотивоване індивідуальне рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.
Щодо строку звернення до суду ОСОБА_1 також зазначив про триваючий характер допущеної відповідачем бездіяльності, у зв`язку із чим строк звернення до суду не пропущений. Поряд із цим долучив до уточненої позовної заяви клопотання про поновлення строку звернення до суду (а. с. 21), в якому просив суд поновити строк звернення до суду з підстав поважності причин його пропуску (перебування на військовій службі, у зв`язку із чим обмеженим є доступ до пошти та електронних ресурсів та неможливим є самостійний виїзд та звернення до суду).
За змістом уточненої позовної заяви позивач повідомив суд, що він не подавав іншого позову до цього самого позивача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Стосовно сплати судового збору ОСОБА_1 вказав суду, що як учасник бойових дій є звільненим від його сплати на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір», на підтвердження чого додав відповідне посвідчення.
5. 26 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду заяву (а. с. 25), в якій повідомив суд, що у зв`язку з проходженням військової служби та виконанням службових обов`язків фактично позбавлений можливості покинути територію військової частини та виконати обов`язок з направлення відповідачу копії позовної заяви та доданих до неї документів. У зв`язку із цим просив суд здійснити направлення вказаних документів відповідачу та не застосовувати до нього негативні процесуальні наслідки. На підтвердження своїх доводів до заяви ОСОБА_1 долучив посвідчення офіцера серії НОМЕР_1 та посвідчення серії НОМЕР_2 .
6. Крім того, 29 грудня 2025 року від ОСОБА_1 до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду надійшла уточнена позовна заява у паперовій формі, направлена поштою 26 грудня 2025 року (а. с. 30-35). За своїм змістом уточнена позовна заява є аналогічною до поданої 24 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд». Окрім заяви про поновлення строку та копій посвідчень, до уточненої позовної заяви ОСОБА_1 долучив численні звернення, адресовані ОСОБА_2 (матір`ю ОСОБА_1 , яка діє в його інтересах) до Президента України, та відповіді на них (а. с. 47-98), а також докази направлення копії уточненої позовної заяви з доданими до неї документами на адресу відповідача (а.с.100, 102).
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
7. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 05 січня 2026 року повернув позовну заяву ОСОБА_1 до Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України Володимира Зеленського про визнання протиправною бездіяльності з підстав неусунення її недоліків.
Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що уточнена позовна заява так і не містить вмотивованих посилань на те, з якими конкретними юридичними фактами чи подіями пов`язано / обумовлено звернення до суду із цим позовом. Позивач не пов`язує протиправності дій чи бездіяльності Президента України як Верховного Головнокомандувача Збройних Сил України під час здійснення ним публічно-владних управлінських функцій щодо позивача з конкретними вчиненими діями (бездіяльністю) та посиланням на відповідні норми права. 
Зазначаючи про неприйняття відповідачем рішення щодо розгляду питання про звільнення позивача з військової служби, ОСОБА_1 так і не конкретизував, які саме його звернення були неналежним чином розглянуті Президентом України. Це свідчить про відсутність конкретизованого предмета позову та перешкоджає суду визначити межі судового розгляду та предмет доказування у справі, а отже, здійснити ефективний захист прав позивача. 
Суд зауважив, що в уточненій позовній заяві ОСОБА_1 виклав абстрактні міркування з приводу порушень відповідачем його прав, що, на його переконання, полягає у неприйнятті рішення про звільнення позивача з військової служби. Відтак позивач не усунув недоліки позовної заяви щодо надання до суду уточненої позовної заяви з конкретизацією вимог і викладом обставин, передбачених статтею 160 КАС України, з підтвердженням обставин, якими обґрунтовуються його позовні вимоги, наданням доказів порушення його прав та свобод з боку відповідача.
Суд першої інстанції також вказав на ненадання ОСОБА_1 доказів надсилання копії позовної заяви та копій доданих документів відповідачу.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду звернув увагу позивача, що судове рішення про повернення позовної заяви з наведених підстав не є проявом обмеження права на доступ до суду, оскільки це рішення було зумовлено не будь-яким свавільним небажанням суду розглядати звернення позивача до суду, а лише невиконанням процесуальних вимог закону щодо форми та порядку подання позовної заяви. 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
8. Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 січня 2026 року та зобов`язати суд першої інстанції розглянути позов по суті.
На переконання скаржника, суд першої інстанції, повертаючи його позовну заяву, вдався до надмірного процесуального формалізму. Не заперечивши обставин проходження ОСОБА_1 військової служби, наявності судових рішень про визнання його призову протиправним та звернень до Президента України, суд відмовив йому в доступі до суду, але не надав вмотивованої відповіді, чому повідомлені позивачем факти не можуть утворювати предмет адміністративного позову.
Позивач також вважає, що суд першої інстанції неправильно витлумачив предмет спору у цій справі, адже таким предметом є не звільнення ОСОБА_1 з військової служби, а бездіяльність Президента України щодо неприйняття індивідуального рішення за результатами такого звернення. Вказуючи на те, що позовні вимоги є абстрактними та не містять конкретних фактів порушення прав позивача, суд першої інстанції залишив поза увагою понад 30 судових проваджень, про які повідомлялося за змістом позову та які стосуються незаконного призову ОСОБА_1 на військову службу та порушень при її проходженні, дій Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України, Генерального штабу Збройних Сил України, Міністерства оборони України, кримінальних проваджень, порушених за фактом ненадання медичної допомоги.
9. 07 січня 2026 року від ОСОБА_1 до Великої Палати Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла заява, в якій він додатково зазначив, що предметом позову у цій справі є протиправна триваюча бездіяльність Президента України як суб`єкта владних повноважень, що полягає у нерозгляді конкретного звернення та конкретного рапорту від 11 листопада 2024 року і неприйнятті індивідуального рішення щодо звільнення позивача з військової служби.
10. 15 січня 2026 року до Великої Палати Верховного Суду надійшли додаткові пояснення (обґрунтування), надіслані ОСОБА_1 поштою 13 січня 2026 року. За змістом цих додаткових пояснень позивач вказує, що Президент України має виключні повноваження вирішувати питання кадрового складу Збройних Сил України, водночас його бездіяльність щодо надання відповіді на звернення не можна вважати формою реалізації дискреції. Та обставина, що у зверненнях до відповідача не вказувалася конкретна норма Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», не може бути підставою для бездіяльності, а відповідач сам мав би кваліфікувати описані позивачем обставини і прийняти відповідне рішення. Стосовно строку звернення до суду позивач зазначив про триваючий характер правопорушення, оскільки відповіді на звернення так і не надані.
Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу та відповіді на відзив
11. У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до Президента України протягом 2023-2025 років. Так, до уточненої позовної заяви долучено близько 30 звернень від його матері - ОСОБА_2 з питань, які здебільшого стосуються повідомлень про злочин, скарг на дії лікарів та військових, інформації про кримінальне правопорушення. Водночас позивач так і не вказав, із розглядом якого конкретно звернення він пов`язує порушення своїх прав. Навіть в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не вказав звернення, з яким він пов`язує обов`язок Президента України прийняти відповідне рішення та початок (момент) порушення, на його думку, особистих суб`єктивних прав. Такий підхід до оформлення позовної заяви унеможливлює встановлення змісту і суті правовідносин, що виникли між позивачем та Президентом України. Ця обставина також перешкоджає встановленню обставин дотримання позивачем строку звернення до суду. 
З огляду на викладене відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
12. Позивач скористався правом подати відповідь на відзив, у якій зазначає, що він надав велику кількість звернень, поданих як особисто, так і через представника на підставі довіреності. Кожне із цих звернень стосується питання звільнення позивача зі служби та відновлення права не проходити військову службу. ОСОБА_1 наполягає, що відповідач допустив протиправну бездіяльність не одноразово, а стосовно усіх його звернень, не вирішивши жодне з них по суті. 
Позивач також навів посилання на норми статті 19 Конституції України, статей 2, 5, 242 КАС України, статей 7, 15, 19 Закону України «Про звернення громадян», висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 826/8917/16, від 22 вересня 2020 року у справі № 826/9382/18, від 18 листопада 2020 року у справі № 160/8324/19, від 04 лютого 2021 року у справі № 640/17486/19, вважаючи, що суд першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали не врахував означених норм права та висновків Верховного Суду.
Рух апеляційної скарги
13. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 15 січня 2026 року відкрила апеляційне провадження в цій справі. 
14. Ухвалою від 11 лютого 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження на 18 березня 2026 року. У вказану дату Велика Палата Верховного Суду відклала розгляд цієї справи в порядку письмового провадження без виклику учасників справи на 26 березня 2026 року.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
15. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та наведені в апеляційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків.
16. Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
17. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
18. Частиною першою статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
За визначенням, наведеним у пункті 8 частини першої статті 4 КАС України, позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду, або адміністратор за випуском облігацій, який подає позов до адміністративного суду на захист прав, свобод та інтересів власників облігацій відповідно до положень Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки», а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подано позов до адміністративного суду.
Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4 цієї норми).
19. Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Рахункової палати, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.
Правила статті 266 КАС України, яка визначає особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України, поширюються на розгляд адміністративних справ щодо, зокрема, законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (пункт 2 частини першої статті 266 КАС України).
20. Зі змісту наведених норм процесуального права слідує, що дії чи бездіяльність Президента України є предметом оскарження до Верховного Суду як суду першої інстанції. Вимога щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії є способом поновлення порушених прав позивача, які мають бути похідними від основної вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача. 
21. Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, вимоги щодо форми та змісту якої встановлені нормами статті 160 КАС України.
Так, згідно із частиною першою цієї статті у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Частина п`ята статті 160 КАС України передбачає, що в позовній заяві зазначаються: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості відомі позивачу), відомі номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; 3) зазначення ціни позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень; 4) зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору - у випадку, якщо законом встановлений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності), зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача; 10) у справах щодо оскарження нормативно-правових актів - відомості про застосування оскаржуваного нормативно-правового акта до позивача або належність позивача до суб`єктів правовідносин, у яких застосовується або буде застосовано цей акт; 11) власне письмове підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.
22. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 21 липня 2022 року у справі № 9901/17/22, від 13 лютого 2025 року у справі № 990/361/24 вказувала, що необхідність дотримання позивачем вимог частини п`ятої статті 160 КАС України спрямована на формування у суду та учасників справи стійкого уявлення про предмет і засоби доказування в адміністративній справі, зміст і особливості спірних адміністративно-правових відносин.
Змістом позовних вимог вважають запропоновані позивачем способи захисту свого публічного права, свободи чи інтересу, а обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, є конкретні юридичні факти, з настанням яких суб`єкти публічного права вступають з фізичними чи юридичними особами у спірні правовідносини. Позовні вимоги і обставини на їх обґрунтування мають викладатися лаконічно, чітко, зрозуміло, з використанням прийнятої юридичної термінології. Такий висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 вересня 2022 року у справі № 9901/517/21.
23. Залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції звернув його увагу на недотримання вимог пунктів 2, 4, 5, 9 частини п`ятої статті 160 КАС України. У зв`язку із цим роз`яснив позивачу, що йому слід вказати, які конкретно дії чи бездіяльність відповідача порушили його права, свободи чи законні інтереси внаслідок виконання Президентом України саме владно-управлінської функції, та надати докази, які це підтверджують. Суд зауважив, що судовий захист не може надаватися щодо абстрактних чи гіпотетичних порушень.
Із змісту поданого ОСОБА_1 адміністративного позову слідує, що такі висновки суду першої інстанції є коректними і такими, що відповідають матеріалам справи. Так, у вказаному позові ОСОБА_1 наводить абстрактні доводи щодо його незаконного призову на військову службу, щодо звернень до різних посадових осіб Збройних Сил України, до Міністерства оборони України та до Президента України (не конкретизуючи суті таких звернень та їх реквізитів), щодо наявності низки судових проваджень, щодо впровадження електронної системи обліку «Імпульс». Наведення таких різнорідних доводів і обставин без конкретизації дійсної суті допущеного відповідачем порушення прав позивача (на його переконання) обґрунтовано не давало суду першої інстанції можливості визначити ні предмет спору, ні межі судового контролю, ні спосіб захисту, яким позивач просив захистити його права.
В уточненій позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що протиправна бездіяльність Президента України як суб`єкта владних повноважень полягає у неприйнятті індивідуального рішення щодо розгляду питання про його звільнення з військової служби. До вказаної заяви [варіант, направлений до суду поштою] позивач долучив низку звернень своєї матері до Президента України. Проте позивач так і не зазначив, щодо розгляду якого / яких конкретно звернення / звернень було допущено протиправну бездіяльність відповідачем. Разом з тим в силу принципу диспозитивності, закріпленого у частині третій статті 9 КАС України, суд не може визначити вимоги замість особи, яка звернулася за судовим захистом. 
Принагідно Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що конкретизація саме позивачем певного прояву відповідачем бездіяльності також має значення для вирішення питання про дотримання позивачем строку звернення до суду із позовом. На це слушно звернув увагу позивача і суд першої інстанції в ухвалі від 23 грудня 2025 року про залишення позову без руху.
24. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що уточнена позовна заява, подана ОСОБА_1 , не містила вмотивованих посилань на те, з якими конкретними юридичними фактами чи подіями пов`язано / обумовлено звернення до суду з цим позовом. Зокрема, позивач не конкретизував, які саме звернення були, на його думку, неналежним чином розглянуті Президентом України, що свідчить про відсутність конкретизованого предмета позову та не дає суду можливості визначити межі судового розгляду та предмет доказування у справі та, відповідно, здійснити ефективний захист прав позивача.
25. Велика Палата Верховного Суду як суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги довід ОСОБА_1 , викладений у заяві від 07 січня 2026 року (а. с. 154), що бездіяльність Президента України полягає у нерозгляді саме «…конкретного звернення та конкретного рапорту від 11.11.2024…». В силу приписів частини першої статті 308 КАС України судом апеляційної інстанції переглядається законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Проте позивач таких уточнень суду першої інстанції не наводив.
Крім того, зміст долучених позивачем документів не дає підстав вважати, що звернення або рапорт від указаної ОСОБА_1 дати були долучені до матеріалів справи.
26. З огляду на наведені обставини Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов обґрунтованого висновку, що позовну заяву ОСОБА_1 слід повернути позивачу з огляду на неусунення ним недоліків у частині вимог, визначених пунктами 4, 5, 9 частини п`ятої статті 160 КАС України.
27. Поряд з наведеним Велика Палата Верховного Суду не може оминути увагою помилковість висновку суду першої інстанції про ненадання позивачем доказів надсилання позовної заяви та копій доданих документів відповідачу. Так, до уточненої позовної заяви [варіант, надісланий поштою] позивач долучив накладну до поштового відправлення № 4000510640890 та опис вкладення до неї, згідно з якими на адресу відповідача були направлені копії уточненої позовної заяви, посвідчень, заяви про поновлення строку звернення до суду та звернень (а. с. 100, 102). Таким чином, наявні підстави вважати виконаними вимоги ухвали суду від 23 грудня 2025 року в цій частині.
Проте помилка суду першої інстанції в цій частині не впливає на правильність прийняття рішення про повернення ОСОБА_1 позовної заяви, оскільки позивач так і не виконав вимог ухвали в частині подання до суду позовної заяви з уточненням змісту позовних вимог і викладом обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги.
28. Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи ОСОБА_1 про допущення судом першої інстанції надмірного формалізму при вирішенні питання про відкриття провадження у його справі. Так, хоча закон і не передбачає вимог щодо повноти, обсягу чи слушності доводів позивача, але, щонайменше, зміст та обсяг порушеного права і виклад обставин, якими воно підтверджується, мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення тощо. Водночас позивач означених мінімальних вимог, що висуваються до змісту позовної заяви, не дотримався. 
Водночас суд не наділений повноваженнями замість особи, яка звернулась за судовим захистом, визначити, які саме порушення були допущені суб`єктом владних повноважень та в чому вони проявились. 
29. У пункті 37 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» Європейський суд з прав людини нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть звужувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що повернення судом першої інстанції позивачу його позовної заяви в цій справі у зв`язку з невиконанням ухвали вказаного суду про усунення недоліків позовної заяви переслідує легітимну мету та має розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
Слід зазначити, що суд першої інстанції роз`яснив позивачу положення частини восьмої статті 169 КАС України, яка визначає, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Відтак ОСОБА_1 не позбавлений права повторно звернутися до суду із позовом, врахувавши усі наведені судом зауваження. Отже, оскаржуване судове рішення не перешкоджає доступу ОСОБА_1 до суду за умови дотримання ним вимог процесуального закону.
30. Інші доводи та міркування, викладені в апеляційній скарзі, також не впливають на правильність висновків суду першої інстанції про повернення позову, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
31. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 316 КАС України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 317 КАС України підставою для зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. 
32. Оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про повернення ОСОБА_1 його позовної заяви у зв`язку з неусуненням її недоліків у частині необхідності подання до суду позовної заяви з уточненням змісту позовних вимог і викладом обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, на які вказано в ухвалі Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду від 23 грудня 2025 року, однак при цьому помилково послався в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали на ненадання позивачем доказів надсилання позовної заяви та копій доданих документів відповідачу як на підставу для повернення позову, - оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає зміні з виключенням з її мотивувальної частини вказаного помилкового посилання.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 317, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 січня 2026 року у справі № 990/595/25 змінити, виключивши з її мотивувальної частини посилання на ненадання ОСОБА_1 доказів надсилання позовної заяви та копій доданих документів відповідачу, передбачених статтею 161 Кодексу адміністративного судочинства України, як на одну з підстав для повернення позову.
В іншій частині ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 05 січня 2026 року у справі № 990/595/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач М. М. Гімон 
Судді:	О. О. Банасько О. В. Білоконь О. Л. Булейко І. А. Воробйова О. А. Губська В. В. Король С. І. Кравченко О. В. Кривенда		М. В. Мазур Н. М. Мартинюк К. М. Пільков С. О. Погрібний Н. С. Стефанів О. В. Ступак І. В. Ткач