ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ

вул. Коцюбинського, 2А, м. Ужгород, 88605, e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua, вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 р. м. Ужгород Справа № 907/347/25 

Господарський суд Закарпатської області у складі: головуючого – судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін, справу
за позовом  ІНФОРМАЦІЯ_1 , код ЄДРПОУ - НОМЕР_1 , місцезнаходження – АДРЕСА_1 ,
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_2 », код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 , місцезнаходження - АДРЕСА_2 ,
про стягнення штрафу за договором оренди землі за несвоєчасну сплату орендної плати у розмірі 92095,03 грн,
за участі представників сторін:
від позивача:  ОСОБА_3 (в порядку самопредставництва),
від відповідача: адвокат ОСОБА_4 (згідно ордеру серії АО №1168591 від 22.05.2025),
В С Т А Н О В И В :
ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - позивач, Департамент) звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_3 з позовною заявою від 18.03.2025 № 32.01-17/43 (зареєстрованою за вх.№02.3.1-05/380/25 від 26.03.2025) про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (далі - відповідач, Товариство) заборгованості зі сплати орендної плати за землю в розмірі 34297,66 грн та штрафу в розмірі 100 відсотків річної орендної плати за несплату орендної плати в сумі 92095,03 грн. Позовні вимоги позивачем обґрунтовані із покликанням на неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору оренди землі № 2356 від 25.08.2022 (далі – договір) щодо сплати орендної плати.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду справи визначено головуючого суддю ОСОБА_1 , що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2025.
Процесуальні дії у справі
Згідно з ухвалою суду від 31.03.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті спору.
Згідно відповідей №8488772 від 27.03.2025 та №9507581 від 30.04.2025 про відсутність зареєстрованого Електронного кабінету ЄСІТС, сформованих на запит суду, встановлено, що відповідач не має зареєстрованого електронного кабінету в підсистемі Електронний суд ЄСІТС. Враховуючи наведене, ухвала суду від 31.03.2025 направлена ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » поштовою кореспонденцією згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0601130096933 від 01.04.2025. 
21.04.2025 на адресу суду повернулося рекомендоване поштове відправлення №0601130096933 від 01.04.2025, з якого вбачається повернення ухвали суду від 31.03.2025 із зазначенням причини повернення «за закінченням терміну зберігання».
Ухвалою суду від 30.04.2025 призначено розгляд справи на 27.05.2025 без виклику уповноважених представників сторін.
26.05.2025 через систему « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від представника позивача ОСОБА_3 надійшла заява від 26.05.2025 про закриття провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/5030/25).
26.05.2025 через канцелярію суду надійшло клопотання представника відповідача - адвоката ОСОБА_4 , за змістом якого остання повідомляє, що з сайту « ІНФОРМАЦІЯ_5 » їй стало відомо про призначене судове засідання на 27.05.2025, а тому вона просила призначити розгляд справи з викликом сторін.
Ухвалою суду від 27.05.2025 задоволено клопотання представника відповідача та справа призначена до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін на 16.07.2025.
10.07.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від відповідача надійшла заява від 10.07.2025 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/6332/25), за змістом якої відповідач покликається на невідображення позивачем оплат за оренду землі ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що стало підставою для нарахування штрафу, а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
16.07.2025 представником позивача було подано заперечення від 16.07.2025 на заяву відповідача (зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/6484/25).
У судовому засіданні 16.07.2025 представник відповідача просила відкласти судове засідання для ознайомлення з запереченнями представника позивача, які у цей день долучені Департаментом до матеріалів справи. Представник позивача не заперечила щодо оголошення перерви.
Згідно ухвали від 16.07.2027 задоволено усне клопотання представника відповідача та оголошено перерву в судовому засіданні до 14.08.2025.
14.08.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від відповідача надійшла заява від 13.08.2025 (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/7197/25), згідно з якою до матеріалів справи відповідач долучила копії платіжних інструкцій, які, на думку ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », підтверджують сплату заборгованості з орендної плати за землю за договором.
З урахуванням поданих заяв представниками сторін та за результатами проведеного судового засідання, згідно ухвали від 14.08.2025 суд постановив:
- оголосити перерву в судовому засіданні до 08.10.2025;
- з урахуванням мотивів ухвали Департаменту і Товариству здійснити взаємозвірку коштів, які поступали від відповідача з метою сплати орендної плати та погашення боргу по орендній платі по договору (з урахуванням інших укладених договорів оренди) за період з дня укладення договору до 01.04.2025 та акт взаємозвірки подати суду до 21.09.2025; 
- у випадку відмови Департаменту та/або Товариства скласти акт взаємозвірки, суд зобов`язав Департамент до 01.10.2025 письмово повідомити (з наданням копій підтверджуючих документів), у рахунок погашення якого саме боргу були зараховані департаментом кошти, які надходили від Товариства згідно платіжних інструкцій, які, на думку ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », підтверджують сплату заборгованості з орендної плати за землю за договором у спірний період, та які долучені до заяви відповідача від 13.08.2025;
- у випадку відмови Департаменту та/або Товариства скласти акт взаємозвірки, суд зобов`язав відповідача здійснити і подати суду до 01.10.2025 контррозрахунок здійсненого позивачем долученого до позовної заяви «розрахунку заборгованості по орендній платі, орендар ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », договір №2356/земля від 25.08.2022», у якому зазначено, що заборгованість товариства станом на 03.03.2025 за період з серпня 2022 року по грудень 2024 рік становить 34297,66 грн основного боргу та штраф у розмірі 92095,03 грн згідно пункту 14 договору і такий контррозрахунок здійснити з посиланням на докази, копії яких долучити до зазначеного контррозрахунку.
Згідно ухвали від 26.09.2025 суд задовольнив заяву позивача, наведену в письмових поясненнях його представника ОСОБА_3 від 18.09.2025 (зареєстровану за вхідним №02.3.1-02/8152/25 від 18.09.2025) про продовження строку на подання акту взаємозвірки та продовжив Департаменту строк до 07.10.2025 для подачі суду акту взаємозвірку коштів, які поступали від відповідача з метою сплати орендної плати та погашення боргу по орендній платі по договору оренди землі №2356 від 25.08.2022.
07.10.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від представника позивача ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення від 07.10.2025 (зареєстровані за вхідним №02.3.1-02/8714/25), згідно з якими учасник справи на виконання ухвали суду від 14.08.2025 надає пояснення і долучає на їх підтвердження відповідні документи з приводу сплати відповідачем орендної плати за договорами оренди землі, у тому числі за договором оренди землі від 25.08.2022 №2356 та зарахування таких коштів Департаментом у рахунок сплати орендної плати. У таких поясненнях представник позивача повторно заявляє клопотання про закриття провадження у справі в частині стягнення основної заборгованості в сумі 34297,66 грн за договором у зв`язку з відсутністю предмету спору та просить у зв`язку з цим повернути судовий збір. 
Так як представник відповідача не з`явився у судове засідання 08.10.2025; так як представник позивача у судовому засіданні заявила клопотання про відкладення судового засідання через необхідність ознайомлення відповідача із направленими на його адресу суду додатковими письмовими поясненнями від 07.10.2025 та одночасно вказала, що на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2025 відповідач ухиляється від проведення взаємозвірки коштів та підписання акту взаємозвірки, суд згідно з ухвалою від 08.10.2025 задовольнив усне клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та наступне судове засідання призначив на 12.11 2025.
Згідно ухвали від 12.11.2025 суд постановив: заяву від 26.05.2025 ІНФОРМАЦІЯ_1 про закриття провадження в частині позовних вимог у справі № 907/347/25 (зареєстровану за вхідним №02.3.1-02/5030/25 від 26.05.2025) задовольнити та закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України у зв`язку з відсутністю предмету спору провадження у справі № 907/347/25 за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » про стягнення заборгованості за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 зі сплати орендної плати за землю та штрафу в розмірі 100 відсотків річної орендної плати за несплату орендної плати у загальному розмірі 126392,69 грн в частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості зі сплати орендної плати за землю в розмірі 34297,66 грн.
Після проголошення в судовому засіданні вступної та резолютивної частин ухвали від 12.11.2025 про закриття провадження у частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості за договором, суд відповідно до ухвали від 12.11.2025 оголосив перерву в судовому засіданні до 15.12.2025.
12.12.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » надійшли додаткові пояснення по справі від 12.12.2025 (зареєстровані за вх. №02.3.1-02/10922/25), згідно з якими відповідач просить поновити строк для подання таких письмових пояснень з доданими до нього доказами та відмовити у стягненні штрафу у розі 92095,03 грн.
Згідно з ухвалою від 15.12.2025 суд постановив:
- клопотання ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », наведене в письмових пояснень по справі від 12.12.2025 (зареєстрованих за вх. №02.3.1-02/10922/25 від 12.12.2025) про поновлення строку на подання письмових пояснень у справі з доданими до нього доказами – задовольнити;
- поновити ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » строк на подання додаткових пояснень по справі від 12.12.2025 (зареєстровані за вх. №02.3.1-02/10922/25 від 12.12.2025) та доданих до нього доказів;
- долучити до матеріалів справи додаткові пояснення ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » і додані до нього докази, а саме: копії пропозиції про укладення договору оренди землі №1101166 від 26.11.2025; договору оренди землі №2373/1 від 26.11.2025; розрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку по АДРЕСА_3 оцінка якої проведена 02.09.2025; акту приймання-передачі земельної ділянки; договору оренди землі №2373 від 03.02.2023; розрахунку розміру орендної плати за земельну ділянку по АДРЕСА_3 оцінка якої проведена 31.01.2023; акту приймання-передачі земельної ділянки;
- задовольнити усне клопотання представника позивача ОСОБА_3 про оголошення перерви у судовому засіданні, розгляд справи призначити на 26.01.2026.
19.12.2025 через систему «Електронний суд ЄСІТС» від ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшли додаткові пояснення у справі від 19.12.2025 (зареєстровані за вх.№02.3.1-02/11105/25). 
У судовому засіданні 26.01.2026 суд, встановивши відсутність у представників сторін клопотань, перейшов до з`ясування обставин справи та дослідження доказів, під час чого заслухав пояснення представника позивача. Під час надання представником позивача відповідей на запитання представника відповідача, трапилась несправність системи відеоконференцзв`язку, про що секретарем судового засідання ОСОБА_5 складеного акт про несправність (неналежне функціонування) системи відеоконференцзв`язку №02.4-21/ від 26.01.2026. Враховуючи неналежне функціонування системи відеоконференцзв`язку проведення подальшого судового засідання не було можливим, а тому суд згідно з ухвалою від 26.01.2026 призначив розгляд справи на 12.02.2026.
У судовому засіданні 12.02.2026 під час розгляду справи суд, за участі представників сторін, продовжив з`ясування обставин справи та дослідження доказів, під час чого заслухав пояснення представників сторін, дослідив докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Після дослідження письмових матеріалів справи представник відповідача подала усну заяву про застосування строків позовної давності, проти задоволення якої заперечила представник позивача, після чого відповідно до ч.1 ст.219 ГПК України суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення у цьому судовому засіданні.
Після повернення 12.02.2026 зі стадії ухвалення судового рішення, у порядку ч. 1 та 6 ст. 240 ГПК України суд проголосив скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду.
Згідно з ч. 6 ст. 233 ГПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).
Аргументи сторін
Суть спору за позицією позивача
Позовні вимоги обґрунтовані Департаментом із посиланням на укладений 25.08.2022 між ним у відповідачем договір оренди землі № 2356, відповідно до якого територіальна громада міста Ужгорода в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якої діє ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі — орендодавець) надала, а ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (далі — орендар) прийняло в строкове платне користування строком на 3 роки земельну ділянку площею 0,2020 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер ділянки - 2110100000:18:001:0118, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури в м. Ужгороді (далі – земельна ділянка).
З посиланням на п.10, 11, 13, 27, 30 договору, якими визначено розмір орендної плати за договором, порядок її сплати, перегляду щороку розміру орендної плати у разі, зокрема, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, якими визначено обов`язок орендаря самостійно щороку індексувати розмір орендної плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель згідно з чинним законодавством; позивач з урахуванням долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості по орендній платі за період з серпня 2022 року по грудень 2024 рік, орендар ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », договір №2356/земля від 25.08.2022 зазначає про наявну у відповідача заборгованість по орендній платі станом на 03.03.2025 у сумі 34297,66 грн і така заборгованість виникла через відсутність оплати від Товариства нарахованої орендної плати за період з листопада 2022 року по березень 2023 року та за травень 2023 року.
Враховуючи, що п.14 договору передбачено сплату штрафу орендарем у розмірі 100 відсотків річної орендної плати у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором; крім стягнення з відповідача основної заборгованості в розмірі 34297,66 грн, згідно позовної заяви Департамент також просить стягнути з Товариства нарахований відповідно до п.14 договору штраф у сумі 92095,03 грн, у зв`язку із невнесенням орендної плати за березень 2023 року і такий штраф був нарахований позивачем 01.05.2023, що вбачається з із позовної заяви.
Позиція відповідача
Відповідач відзиву на позовну заяву не подав, доказів погашення заборгованості не представив.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 14 ГПК України учасник справи розпоряджається своїми правами на власний розсуд.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 13 ГПК України).
Відтак, з врахуванням положень ч. 9 ст.165, ч. 2 ст. 178 ГПК України, суд вирішив справу за наявними в ній матеріалами.
Доводи, викладені сторонами в інших заявах по справі.
У заяві від 10.07.2025, яка у цей день надійшла від ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » через систему «Електронний суд» (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/6332/25), відповідач покликається на невідображення позивачем оплат за оренду землі за договором, які поступали від ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » з листопада 2022 року по березень 2023 року, що стало підставою для нарахування штрафу, а тому відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Окремо відповідач зазначає про відсутність заборгованості по орендній платі за договором оренди землі від 25.08.2022 №2356 станом: на 18.03.2025 - на день складання позовної заяви у справі і на 03.03.2025 – на день, який вказаний у розрахунку заборгованості по орендній платі за вказаним договором, який долучений до позовної заяви, а також станом на 01.03.2025. На підтвердження таких доводів до заяви від 10.07.2025 відповідач долучив довідку ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.04.2025 №24.01-12/958, у якій зазначено, що «за обліковими даними департаменту по сплаті орендних платежів по землі по орендарю ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » згідно договору оренди землі від 25.08.2022 №2356 заборгованість станом на 01.04.2025 відсутня, по договору від 25.08.2022 №2356 та по договору від 25.08.2022 №2356 станом на 01.03.2025 відсутня».
З урахуванням таких обставин та видачі ІНФОРМАЦІЯ_1 довідки від 03.04.2025 №24.01-12/958 відповідач стверджує про відсутність заборгованості за договором оренди землі від 25.08.2022 №2356 станом на 01.03.2025, а також станом на день звернення в суд з позовом у даній справі.
У поданому в суд запереченні від 16.07.2025 (зареєстроване за вхідним №02.3.1-02/6484/25), позивач повідомляє про допущення технічної помилки при складанні працівником ІНФОРМАЦІЯ_1 довідки від 03.04.2025 №24.01-12/958 із зазначенням відсутності заборгованості відповідача станом за договором оренди землі від 25.08.2022 №2356. Також у запереченні представник позивача вказує про видачу ІНФОРМАЦІЯ_1 довідки від 16.07.2025 №24.01-12/1892, в якій ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » повідомляється про допущену помилку в довідці від 03.04.2025 №24.01-12/958.
‘Зокрема, у довідці від 16.07.2025 №24.01-12/1892 ІНФОРМАЦІЯ_1 , крім зазначення про допущену помилку в довідці від 03.04.2025 №24.01-12/958, також вказує таке:
- згідно з відомостями картки рахунку «Офіс-центр-3 2356/земля» поточне сальдо (заборгованість) за договором оренди землі від 25.08.2022 №2356 станом на 28.02.2025 становить 54756,65 грн;
- повідомляє про наявність укладених між позивачем та відповідачем 5 чинних договорів оренди землі та звертає увагу, що здійснені ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » платежі за оренду землі не містять інформації щодо номеру та дати договору, за яким проведено оплату;
- повідомляє про надходження 01.04.2025 до Департаменту від відповідача звернення від 01.04.2025 з проханням розділити перераховані кошти за різними договорами оренди у зв`язку з відсутністю у призначенні платежів реквізитів договорів оренди та на підставі цього звернення департамент здійснив перерозподіл зарахувань за укладеними договорами;
- повідомляє про відсутність заборгованості за договором оренди землі від 25.08.2022 №235666 станом на 01.04.2025;
- звертає увагу, що станом на момент подання позовної заяви у даній справі у відповідача була наявна заборгованість за означеним договором за період з серпня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 34297,66 грн. 
Згідно заяви ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 13.08.2025, яка надійшла 14.08.2025 через систему «Електронний суд» (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/7197/25), стверджуючи про помилкове неврахування позивачем коштів, які поступали від ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у рахунок погашення основного боргу за договором впродовж спірного періоду, на підтвердження таких доводів Товариство долучило до матеріалів справи копії платіжних інструкцій: №106 від 07.10.2022, №118 від 11.11.2022, №129 від 14.12.2022, №8 від 20.01.2023, №24 від 20.02.2023, №28 від 06.03.2023, №38 від 20.03.2023 та № 54 від 16.05.2023.
У додаткових поясненнях Департаменту від 07.10.2025 (зареєстрованих за вхідним №02.3.1-02/8714/25 від 07.10.2025), на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2025 щодо проведення взаємозвірки коштів, які поступали від відповідача з метою сплати орендної плати та погашення боргу по орендній платі по договору оренди землі №2356 від 25.08.2022 (з урахуванням інших укладених договорів оренди), позивач зазначає про ухилення відповідача від проведення такої взаємозвірки та підписання акту взаємозвірки.
Поряд з цим, позивач стверджує, що з метою підготовки акту взаємозвірки Департаментом проаналізовано всі укладені з Товариством договори оренди землі, всі наявні виписки по рахунку в період з січня 2021 року по вересень 2025 року, згідно з якими відповідач здійснював оплату за оренду землі, а також зарахування коштів за кожним окремим укладеним з відповідачем договором оренди землі. 
Щодо цього позивач стверджує, що на момент подання позовної заяви між Департаментом і Товариством укладено 5 чинних договорів оренди землі. У той же час, у період з червня 2007 року по вересень 2025 року укладеними були 8 договорів оренди землі, а саме: 
1. Договір оренди землі від 21.06.2007 № 755, строк дії 10 років. 
2. Договір оренди землі від 14.06.2022 № 2332, строк дії 3 роки (діє з 01.01.2022). 
3. Договір оренди землі від 25.08.2022 № 2356, строк дії 3 роки.
4. Договір оренди землі від 08.02.2023 № 2373, строк дії 3 роки (діє з 08.12.2007).
5. Договір оренди землі від 11.03.2024 № 2380, строк дії до 03.02.2025.
6. Договір оренди землі від 19.09.2024 № 2528, строк дії 10 років (діє з 07.05.2024).
7. Договір оренди землі від 03.02.2025 № 2380/1, строк дії 10 років. 
8. Договір оренди землі від 21.07.2025 № 2332/1, строк дії 10 років (діє з 15.06.2025).
До додаткових пояснень позивач долучив розрахунок орендної плати за договорами оренди землі, укладеними з ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_6 » за період з 2021 року по 2025 рік у вигляді таблиці та копії виписок по рахунку р/р НОМЕР_3 (отримувач: ІНФОРМАЦІЯ_7 , код платежу 18010600) за період з січня 2021 року по вересень 2025 року, які містять відомості щодо всіх здійснених відповідачем платежів за вказаний період по сплаті орендної плати за договорами оренди.
У поясненні Департамент стверджує, що спірним періодом на момент подання позовної заяви є серпень 2022 року-грудень 2024 року та щодо цього позивач звертає увагу, що відповідачем у призначенні платежів за вказаний період зазначалось «орендна плата за землю» або «орендна плата за землю за місяць рік». При цьому жоден платіж не було здійснено із зазначенням у призначенні платежу реквізитів укладеного договору оренди землі, за яким відповідач здійснив конкретну оплату.
Щодо зарахування платежів згідно з наданими відповідачем копіями платіжних інструкцій Департамент повідомляє, що позивачем на момент подання позовної заяви було зараховано всі вказані платежі, а саме: від 07.10.2022 на суму 7059,60 грн, від 11.11.2022 на суму 7317,00 грн, від 14.12.2022 на суму 7317,00 грн, від 20.01.2023 на суму 7317,00 грн, від 20.02.2023 на суму 7317,00 грн, від 06.03.2023 на суму 7317,00 грн, від 20.03.2023 на суму 2195,08 грн, від 16.05.2023 на суму 8554,08 грн. Вказані вище платежі також відображено у доданій до пояснені таблиці. У цій же таблиці відображено інформацію щодо вказаних вище договорів, а також всіх здійснених відповідачем платежів та зарахувань за конкретними договорами, станом на день подачі позовної заяви у справі.
У той же час, рішенням ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21.01.2025 у справі №907/1186/23 за позовом керівника ІНФОРМАЦІЯ_8 в інтересах держави до ІНФОРМАЦІЯ_1 і ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » визнано недійсним договір оренди землі №2373 від 08.02.2023, укладений між територіальною громадою міста Ужгорода в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якої діє ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який укладений стосовно земельної ділянки площею 0,0132 га, з кадастровим номером 2110100000:18:002:0033, призначення – для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови в АДРЕСА_3 . 
А тому з метою врегулювання спору Департаментом здійснено перерозподіл зарахованих коштів пропорційно нарахуванням щомісячних орендних платежів за кожним чинним договором оренди землі. Вказана інформація відображена у окремій таблиці. З урахуванням наведеного, Департаментом підготовлено акт взаємозвірки, два підписані примірники якого надіслано відповідачу згідно з листом від 06.10.2025 №24.01-12/2615. Вказаний акт взаємозвірки Товариством не підписаний та Департаменту не повернений. 
Позивач окремо звертає увагу, що навіть після відкриття провадження у цій справі відповідач, ігноруючи письмові та усні звернення позивача, а також судовий розгляд цієї справи, під час якого було неодноразово звернено увагу на відсутність зазначення реквізитів договору при здійснення оплати, у 2025 році і надалі умисно, діючи недобросовісно, продовжує не вказувати реквізити договору в призначенні платежу з метою маніпуляцій та перекладення відповідальності за здійснення орендних платежів за конкретним укладеним договором на позивача. Наведене підтверджено долученими до пояснення копіями виписок по рахунку за 2025 рік. 
У додаткових поясненнях ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 12.12.2025 (які надійшли через систему «Електронний суд ЄСІТС» та зареєстровані за вх. №02.3.1-02/10922/25 від 12.12.2025), відповідач зазначає про незгоду з ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.11.2025 про закриття на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України провадження у справі № 907/347/25 в частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості зі сплати орендної плати за землю в розмірі 34297,66 грн, так як стверджує, що на час подачі позову в справі основна заборгованість за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 була відсутня. 
Товариство зазначає, що Департаментом неправильно здійснено розподілення коштів за договорами на підставі його листа №5 від 01.04.2025, так як кошти, які поступали від відповідача раніше, зокрема, у спірний період, мали розподілятися пропорційно від їх надходження по усіх договорах. Так як таких коштів станом на спірний період: листопад 2022 року – травень 2023 року було достатньо, враховуючи надходження таких коштів у вказаний період часу від Товариства згідно платіжних інструкцій, у яких зазначалося призначення платежів про сплату орендної плати за конкретний місяць, без зазначення сплати коштів - щодо кожного договору окремо, а тому відповідач вказує про відсутність у нього протягом спірного періоду боргу за договором землі №2356 від 25.08.2022.
Відповідач зазначає про свою незгоду із складеним позивачем актом звірки, так як дані, які у ньому викладені, не відповідають дійсності, акт звірки виходить, як за межі позовних вимог, так і за період, що є спірним, по даній справі, оскільки, по договору №2373 від 08.02.2023 (який, як зазначено діє з 08.12.2007 та визнаний недійсним згідно з рішенням суду від 21.01.2025 у справі №907/1186/23) позивачем здійснені нарахування до сплати орендної плати в сумі 35800,03 грн. Відтак, Товариством не здійснювалося жодних нарахувань за вказану земельну ділянку в податкові органи, оскільки вже на наступний день після укладення договору, органами прокуратури, проводилася перевірка стосовно обставин правомірності укладення даного договору. Щодо вказаної земельної ділянки 26.11.2025 позивач направив ТОВ " ІНФОРМАЦІЯ_2 " нову пропозицію до укладення договору оренди шляхом надання до підписання договору оренди землі №2373/1 (що був скасований судом) на цю ж саму земельну ділянку, з кадастровим номером 2110100000:18:002:0033, площею 0,0132 га, для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови в АДРЕСА_3 .
Отже, згідно доводів відповідача. якби позивач штучно не створював борг по договору, який не укладений, а такий укладається згідно пропозиції від 26.11.2025 року, то суми 35800,03 грн, (яка нарахована товариству по визнаному недійсним судом договору) було б цілком достатньо для невиведення такої заборгованості в сумі 34297,66 грн по договору, який є предметом розгляду по даній справі. 
Підсумовуючи вищевикладене, Товариство стверджує, що якби позивачем здійснювалися зарахування (пропорційне) коштів, що сплачуються Товариством по існуючим договорам, то жодної заборгованості по даній справі виведено б не було. 
Окремо відповідач зазначає, що навіть, якщо припустити все ж таки, що заборгованість відповідача мала місце станом на 01.05.2023 (дата нарахування штрафу позивачем), то по аналізу розрахунку основного боргу, вбачається неможливість нарахування штрафу, при здійсненій відповідачем, як відображає, сам позивач проплаті 12.04.2023.
У додаткових поясненнях Департаменту від 19.12.2025 (зареєстровані за вх.№02.3.1-02/11105/25 від 19.12.2025), позивач наголошує, що на виконання ухвали суду від 14.08.2025 ним було проведено детальний аналіз усіх платежів відповідача за період з січня 2021 року по вересень 2025 року та підготовлено акт взаємозвірки, який відповідач безпідставно відмовився підписати, не надавши при цьому власного контррозрахунку. 
Щодо заперечень відповідача про неправомірність зарахування коштів за договором оренди землі від 08.02.2023 №2373, позивач вказує, що хоча цей договір і був визнаний недійсним рішенням суду від 21.01.2025 у справі №907/1186/23 через конфлікт інтересів у депутата, проте відповідач фактично користувався земельною ділянкою до 02.04.2025 (що підтверджено актом приймання-передачі земельної ділянки від 02.04.2025), а право оренди припинено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.07.2025. У той же час згідно з ч. 6 ст. 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за час фактичного користування при недійсності договору не повертається. У зв`язку з наведеним у позивача були наявні підстави для зарахування коштів, що надходили від відповідача без призначення платежів, у тому числі як сплата за договором оренди землі від 08.02.2023 №2373.
Поряд з цим, позивач наголошує, що з метою врегулювання спору, на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2025, Департаментом все ж було здійснено перерозподіл коштів, які надходили без чіткого призначення платежу, пропорційно за всіма чинними договорами оренди, виключивши недійсний договір №2373 (який за рішенням суду визнаний недійсним) та вказана інформація наведена таблиці 2, яка є у матеріалах справи. Наведене, на переконання позивача, спростовує твердження відповідача про зарахування оплат за «неіснуючими правочинами».
Щодо надісланої пропозиції про укладення договору оренди землі №2373/1, то позивач звертає увагу, що проект такого договору сформований на підставі рішення сесії ІНФОРМАЦІЯ_9 від 26.08.2025 №2406 (пункт 2.2), згідно з яким затверджено ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » проект землеустрою щодо відведення зі зміною цільового призначення земельної ділянки кадастровий номер якої 2110100000:18:002:0033 площею 0,0132 га для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови по АДРЕСА_3 строком на 10 років.
Крім того, Департамент вказує на суперечливу і недобросовісну поведінку відповідача, який, не виконавши вимоги суду про надання свого контррозрахунку здійсненого позивачем долученого до позовної заяви «розрахунку заборгованості по орендній платі», і надалі продовжує у 2025 році здійснювати оплату за оренду землі без вказання у призначенні платежу конкретного договору оренди землі, що є способом уникнення відповідальності за порушення умов договору оренди землі від 25.08.2022 №2356 у формі стягнення штрафних санкцій.
Фактичні обставини справи встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
25.08.2022 між Територіальною громадою міста Ужгорода в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якої діє ІНФОРМАЦІЯ_1 (у договір — орендодавець) та ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (у договорі — орендар) укладено договір оренди землі № 2356, відповідно до пунктів 1, 8 якого Департамент передав, а Товариство прийняло в строкове платне користування строком на 3 роки земельну ділянку площею 0,2020 га за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер ділянки - 2110100000:18:001:0118, цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування багатоквартирного житлового будинку з об`єктами торгово-розважальної та ринкової інфраструктури в м. Ужгороді.
Умовами договору сторони визначили, зокрема, таке:
- розмір орендної плати становить 3% від нормативної грошової оцінки землі та становить 80082,90 грн на рік (п.10 договору);
- орендна плата вноситься щомісячно протягом 30 календарних днів за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця в розмірі 6673,58 грн (п.11 договору);
- обчислення розміру орендної плати за земельні ділянки комунальної власності здійснюється з урахуванням їх цільового призначення та коефіцієнтів індексації, визначених законодавством, за затвердженими Кабінетом Міністрів України формами, що заповнюються під укладання або зміни умов договору оренди чи продовження його дії (п.12 договору);
- розмір орендної плати переглядається щороку у разі, зокрема, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством (п.13 договору);
- у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, у 10-денний строк сплачується штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим договором; справляється пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення (п.14 договору);
- передбачено право орендодавця в односторонньому порядку вносити зміни до договору при зміні коефіцієнтів інфляції (визначених у відповідності до вимог чинного законодавства) ставок земельного податку та ставок орендної плати відповідно до змін чинного законодавства шляхом надсилання відповідних повідомлень та передбачено право орендодавця вимагати своєчасного внесення орендної плати (п.27 договору);
- передбачено обов`язок орендаря своєчасно вносити орендну плату за користування земельною ділянкою; самостійно щороку індексувати розмір орендної плати відповідно до індексації нормативної грошової оцінки земель згідно з чинним законодавством кумулятивним способом (п.30 договору).
Згідно з даними ІНФОРМАЦІЯ_10 у 2022 році коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки склав 1,15. З урахуванням наведеного, Департамент, керуючись пунктом 27 договору, в односторонньому порядку переглянув розмір плати за землю шляхом його збільшення на відповідний коефіцієнт індексації за 2023 рік, про що відповідачу 24.02.2023 було надіслано повідомлення № 30.01-12/500 про перегляд плати в односторонньому порядку, в т.ч. щодо обов`язку такого перегляду самостійно орендарем у відповідності до пункту 30 угоди станом на 01.01.2023. 
Отже, розмір місячної орендної плати з січня 2023 року (в т.ч. на підставі пункту 30 договору) становить 7674,59 грн/міс. 
Згідно з даними ІНФОРМАЦІЯ_10 у 2023 році коефіцієнт індексації нормативної грошової оцінки склав 1,051. З урахуванням наведеного, Департамент, керуючись п. 27 договору, в односторонньому порядку переглянув розмір плати за землю шляхом його збільшення на відповідний коефіцієнт індексації за 2023 рік, про що відповідачу 22.01.2024 було надіслано повідомлення № 24.01-12/147 про перегляд плати в односторонньому порядку, в т.ч. щодо обов`язку такого перегляду самостійно орендарем у відповідності до пункту 30 угоди станом на 01.01.2024. 
Отже, розмір місячної орендної плати з січня 2024 року (в т.ч. на підставі пункту 30 договору) становив 8 066,01 грн./міс.
До позовної заяви про стягнення з ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » заборгованості зі сплати орендної плати за землю в розмірі 34297,66 грн та штрафу в розмірі 100 відсотків річної орендної плати за несплату орендної плати в сумі 92095,03 грн, долучено розрахунок заборгованості по орендній платі, орендар ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », договір №2356/земля від 25.08.2022, у якому зазначено, що заборгованість станом на 03.03.2025 за період з серпня 2022 року по грудень 2024 рік становить 34297,66 грн основного боргу та штраф у розмірі 92095,03 грн згідно пункту 14 договору.
У зазначеному розрахунку заборгованості по орендній платі зазначено про щомісячне нарахування орендної плати за період з серпня 2022 року по грудень 2024 року (вказується розмір щомісячних платежів з урахуванням коефіцієнтів індексації, визначених законодавством), зазначено про часткову сплату щомісячно Товариством за вказаний період коштів і дату сплати коштів. 
Зокрема, щодо відомостей про сплату коштів за договором зазначено про їх сплату з вересня по жовтень 2022 року, далі відсутня оплата за період з листопада 2022 року по березень 2023 року, відсутня оплата – за травень 2023 року, вказано про сплату 12.04.2023 коштів у сумі 7674,62 грн як орендна плата за квітень 2023 року, та у подальшому зазначено про поступлення коштів (із вказанням дати сплати) за орендну плату з червня 2023 року по грудень 2024 року.
З урахуванням наведеного в означеному розрахунку та у позовній заяві Департамент вказує про наявність основного боргу за договором у сумі 34297,66 грн і такий борг наявний за період з листопада 2022 року по березень 2023 року та за травень 2023 року та вказано про нарахування 01.05.2023 штрафу – в сумі 92095,03 грн та щодо цього у позовній заяві зазначено, що такий штраф нарахований у зв`язку з невнесенням орендної плати за березень 2023 року. 
У судовому засіданні 12.11.2025 представник позивача підтримала заяву Департаменту від 26.05.2025 про закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості зі сплати орендної плати за землю в розмірі 34297,66 грн враховуючи поступлення на рахунок Департаменту 31.03.2025 40652,19 грн орендної плати за землю (що підтверджено копією виписки з рахунку від 01.04.2025), а також враховуючи надходження 01.04.2025 листа відповідача №5 від 01.04.2025 з проханням кошти, які були перераховані раніше Товариством у період з листопада 2022 року по січень 2025 року – розподілити за договорами, у тому числі за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 пропорційно нарахуванням та усім договорам. 
У судове засідання 12.11.2025 представник відповідача не уповноважив свого представника.
Згідно з ухвалою від 12.11.2025 суд задовольнив заяву від 26.05.2025 Департаменту про закриття провадження в частині позовних вимог у справі № 907/347/25 та закрив на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України – у зв`язку з відсутністю предмету спору провадження у справі № 907/347/25 за позовом Департаменту до Товариства про стягнення заборгованості за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 зі сплати орендної плати за землю та штрафу в загальному розмірі 126392,69 грн в частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості зі сплати орендної плати за землю в розмірі 34297,66 грн. 
В постановленій ухвалі від 12.11.2025 судом було дано оцінку запереченням відповідача проти закриття провадження у справі в частині позовних вимог, так як Товариство вважало відсутньою заборгованість по орендній платі станом на день подачі позову.
Отже, спірним у даній справі на час її розгляду є позовні вимоги Департаменту до Товариства про стягнення штрафу в розмірі 100 відсотків річної орендної плати за несплату відповідачем орендної плати за землю за договором за березень 2023 року в сумі 92095,03 грн.
Правове обґрунтування і оцінка суду
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Стаття 193 Господарського кодексу України (у редакції – станом на час виникнення спірних правовідносин) (далі – ГК України) регламентує, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Частиною 1 ст. 173 ГК України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, на день розгляду спору в суді, обставини спору оцінюються судом з огляду на правила ЦК України та ГК України.
Згідно ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У ст. 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом ст. 283 ГК України визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності.
Статтею 286 ГК України передбачено, що орендна плата це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.
Згідно ст. 792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
У відповідності до ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.
Приписами ст. 93 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.
За змістом ст. 1 Закону України «Про оренду землі» визначено, що оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Статтею 13 цього Закону передбачено, що договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Частиною 1 ст. 15 Закону «Про оренду землі» визначено, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди землі.
Використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону (ст. 206 Земельного кодексу України).
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Частиною 1 ст. 193 ГК України встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 ст. 193 ГК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).
Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 ГК України).
У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг) (ч.4 ст. 231 ГК України). 
Згідно з ч. 6 ст. 231 ГК України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою ІНФОРМАЦІЯ_11 , за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Стаття 549 ЦК України визначає, що неустойкою (пенею, штрафом) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Отже, і цивільним, і господарським законодавством допускається можливість забезпечувати виконання зобов`язань таким способом, як пеня.
Як встановлено судом, згідно з п. 14. договору у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором у 10-денний строк сплачується штраф у розмірі 100% річної орендної плати, встановленої цим договором та справляється пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожен день прострочення.
Частиною 2 ст. 193 ГК України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки.
Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Згідно доводів позовної заяви та долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості по орендній платі, орендар ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », договір №2356/земля від 25.08.2022, вбачається не здійснення Товариством оплати за вказаним договором орендної плати за період з листопада 2022 року по березень 2023 року, і за травень 2023 року, що є підставою позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу за договором у сумі 34297,66 грн та нарахованого 01.05.2023 відповідно до п.14 договору штрафу в сумі 92095,03 грн, так як Товариством було допущено невнесення орендної плати за березень 2023 року. 
Також судом встановлено, на чому наголошував позивач і що підтвердив відповідач у поданих заявах та поясненнях у справі, та про що зазначили представники сторін під час надання своїх пояснень під час розгляду справи у судовому засіданні, про те, що у період дії договору №2356/земля від 25.08.2022, впродовж 2022 – 2024 років від Товариства згідно платіжних інструкцій поступали кошти, у яких у призначенні платежу зазначалося про сплату орендної плати за певний місяць. На час виникнення спірних правовідносин та на час подачі позовної заяви у справі, між Департаментом і Товариством було укладено 5 договорів оренди землі.
Отже, при перерахуванні коштів згідно платіжних інструкцій Товариством у призначенні платежів вказувалася «орендна плата за землю з юридичних осіб» та зазначався місяць, за який вносилася орендна плата, однак не вказувався договір оренди землі, за який була здійснена така орендна плата згідно кожної платіжної інструкції.
У листі ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 01.04.2025 №5 на адресу Департаменту (зареєстрований за вх.№332/24.01-12), Товариство наведено прохання кошти, які були перераховані раніше Товариством у період з листопада 2022 року по січень 2025 року – розподілити за договорами, у тому числі за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 пропорційно нарахуванням та усім договорам.
Отже, лише при подачі листа від 01.04.2025 №5 ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » звернулося до Департаменту з проханням перераховані раніше ним у період з листопада 2022 року по січень 2025 року кошти – розподілити за договорами, у тому числі за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 пропорційно нарахуванням та усім договорам.
Під час розгляду справи відповідач не надав доказів перерахування коштів із призначенням платежу про сплату орендної плати згідно договору №2356 від 25.08.2022, за період з листопада 2022 року по березень 2023 року і за травень 2023 року. Поряд з цим, здійснюючи у період дії договору оренди землі №2356 від 25.08.2022, впродовж 2022 – 2024 років перерахунок коштів згідно платіжних інструкцій без зазначення конкретного договору оренди, ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лише при подачі листа від 01.04.2025 №5 звернулося до Департаменту з проханням перераховані раніше ним у період з листопада 2022 року по січень 2025 року кошти – розподілити за договорами, у тому числі за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 пропорційно нарахуванням та усім договорам. Тобто, з урахуванням встановлених судом обставин, відповідач вперше у листі від 01.04.2025 №5 звернувся до Департаменту про розподілення перерахованих ним коштів за договорами, у тому числі за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 пропорційно нарахуванням та усім договорам. 
З урахуванням таких встановлених судом обставин, враховуючи поступлення на рахунок Департаменту 31.03.2025 40652,19 грн орендної плати за землю (що підтверджено копією виписки з рахунку від 01.04.2025), враховуючи надходження 01.04.2025 згаданого листа відповідача №5 від 01.04.2025; враховуючи, що під час розгляду справи відповідач не надав доказів перерахування коштів із призначенням платежу про сплату орендної плати згідно договору №2356 від 25.08.2022 за період з листопада 2022 року по березень 2023 року і за травень 2023 року, суд згідно з ухвалою від 12.11.2025 задовольнив заяву від 26.05.2025 Департаменту про закриття провадження в частині позовних вимог у справі № 907/347/25 та закрив на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України – у зв`язку з відсутністю предмету спору провадження у справі № 907/347/25 за позовом Департаменту до Товариства про стягнення заборгованості за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 зі сплати орендної плати за землю та штрафу в загальному розмірі 126392,69 грн в частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості зі сплати орендної плати за землю в розмірі 34297,66 грн. 
Отже, зобов`язання, щодо стягнення основного боргу, стосовно якого виник спір, визнано та припинено виконанням, проведеним належним чином, що відповідає нормам ст. 599 ЦК та ст. 202 ГК України.
При цьому, з огляду на те, що факт порушення відповідачем своїх зобов`язань зі своєчасної сплати орендної плати є доведеним, тобто мало місце порушення встановлених договором строків сплати орендної плати, врахувавши те, що в договорі передбачено право орендодавця на нарахування, зокрема, штрафу як заходу відповідальності за порушення строків виконання зобов`язання, суд дійшов висновку, що позивач має право вимагати стягнення з відповідача передбачених п. 14 договору штрафу та пені.
Проаналізувавши поданий позивачем розрахунок штрафу в сумі 100% річної орендної плати, що складає 92095,03 грн, який нараховано позивачем за порушення строків сплати орендної плати за березень 2023 року, враховуючи місячний розмір орендної плати в 2023 році сумі 7674,59 грн, суд, з огляду на встановлену зміну розміру орендної плати за договором в 2023 році, дійшов висновку, що розрахунок штрафу позивачем виконано відповідно до умов договору і такий є арифметично вірним.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем правильно з урахуванням обставин справи, умов договору, положень цивільного та господарського законодавства визначено розмір штрафу в сумі 92095,03 грн.
Щодо доводів відповідача із запереченнями проти позовних вимог.
Щодо доводів відповідача, які наведені у додаткових поясненнях від 12.12.2025, про відсутність на час подачі позову заборгованості по орендній платі за договором та про незгоду з ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.11.2025 про закриття провадження у справі №907/347/25 в частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості зі сплати орендної плати за землю в розмірі 34297,66 грн, суд зазначає таке.
Згідно постанов ІНФОРМАЦІЯ_12 від 24.10.2024 у справі № 752/8103/13-ц (61-6892св23) та від 23.03.2021 у справі №910/3191/20 у ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» зазначено, що кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання.
Згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Верховний Суд у постановах від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц (61-6892св23) та від 23.03.2021 у справі № 910/3191/20 зазначив, що суд при розгляді справи не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими.
Згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, судом встановлено, що ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_13 від 30.12.2025 в справі №907/347/25 апеляційну скаргу ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » №26/11 від 26.11.2025 (вх. суду від 25.12.2025 № 01-05/3827/25) на ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.11.2025 у справі № 907/347/25 залишено без руху та встановлено скаржнику 10 денний строк з дня отримання цієї ухвали подати апеляційному суду докази сплати судового збору в сумі 3028 грн.
Так як скаржник, тобто ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » не усунув недоліки апеляційної скарги, зазначені в ухвалі ІНФОРМАЦІЯ_13 від 30.12.2025 у справі № 907/347/25, ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_13 від 21.01.2026 апеляційну скаргу ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » №26/11 від 26.11.2025 (вх. суду від 25.12.2025 № 01-05/3827/25) на ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.11.2025 у справі № 907/347/25 з доданими документами повернуто скаржнику.
Отже, зазначивши у додаткових поясненнях від 12.12.2025 про незгоду з ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.11.2025 про закриття на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України провадження у справі №907/347/25 в частині позовних вимог, у той же час ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » не сплатив судовий збір за подачу апеляційної скарги на таку ухвалу суду на виконання ухвали ІНФОРМАЦІЯ_13 від 30.12.2025 в справі №907/347/25, а тому дії відповідача щодо зазначення про незгоду з ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.11.2025 є непослідовними і такі доводи відповідача не враховуються судом при ухваленні рішення. 
Щодо доводів ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » про невідображення позивачем оплат за оренду землі ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » згідно договору (про які також вказано у копіях платіжних інструкцій, долучених до заяви ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 13.08.2025) та аргументів відповідача про відсутність на час подачі позову заборгованості по орендній платі, то суд, крім наведених вище мотивів, відхиляє такі доводи з урахуванням наступного.
Так, згідно заяви ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 13.08.2025, яка надійшла 14.08.2025 через систему «Електронний суд» (зареєстрована за вхідним №02.3.1-02/7197/25), стверджуючи про помилкове неврахування позивачем коштів, які поступали від ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у рахунок погашення основного боргу за договором впродовж спірного періоду, на підтвердження таких доводів Товариство долучило до матеріалів справи копії платіжних інструкцій: 
- №106 від 07.10.2022 про перерахунок 7059,60 грн, призначення платежу: «орендна плата за землю з юридичних осіб за вересень 2022 року»;
- №118 від 11.11.2022 про перерахунок 7317,00 грн, призначення платежу: «орендна плата за землю з юридичних осіб за жовтень 2022 року»;
- №129 від 14.12.2022 про перерахунок 7317,00 грн, призначення платежу: «орендна плата за землю з юридичних осіб за листопад 2022 року»;
- №8 від 20.01.2023 про перерахунок 7317,00 грн, призначення платежу: «орендна плата за землю з юридичних осіб за грудень 2022 року»;
- №24 від 20.02.2023 про перерахунок 7317,00 грн, призначення платежу: «орендна плата за землю з юридичних осіб за січень 2023 року»;
- №28 від 06.03.2023 про перерахунок 7317,00 грн, призначення платежу: «орендна плата за землю з юридичних осіб за лютий 2023 року»;
- №38 від 20.03.2023 про перерахунок 2195,08 грн, призначення платежу: «орендна плата за землю з юридичних осіб за січень – лютий 2023 року;
- № 54 від 16.05.2023 про перерахунок 8554,08 грн, призначення платежу: «орендна плата за землю з юридичних осіб за квітень 2023 року».
Щодо цього суд зазначає, що у жодній з цих платіжних інструкцій не зазначено про перерахунок Товариством орендної плати згідно договору №2356 від 25.08.2022, за період з листопада 2022 року по березень 2023 року і за травень 2023 року. Суд також зазначає, що з виписки по руху коштів за період з січня 2021 року по вересень 2025 року вбачається, що у жодній з платіжних інструкцій про сплату відповідачем орендної плати не зазначено про сплату орендної плати згідно договору №2356 від 25.08.2022 за період з листопада 2022 року по березень 2023 року і за травень 2023 року.
Погашення основного боргу зі сплати орендної плати за землю згідно договору №2356 від 25.08.2022 в розмірі 34297,66 грн після відкриття провадження у справі підтверджено ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.11.2025 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України, яка набрала законної сили та яка апеляційним судом не переглядалася, так як ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » не усунуло недоліки апеляційної скарги, про які зазначені в ухвалі ІНФОРМАЦІЯ_13 від 30.12.2025 у справі №907/347/25.
Крім цього, як було вказано вище, з урахуванням поданих сторонами доказів, їх пояснень у поданих заявах і клопотаннях, а також пояснень представників сторін у судовому засіданні, суд в ухвалі від 14.08.2025 зазначив про наявність підстав для зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_1 і Товариства з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » здійснити взаємозвірку коштів, які поступали від відповідача з метою сплати орендної плати та погашення боргу по орендній платі по договору оренди землі № 2356 від 25.08.2022 – за період з дня укладення договору до 01.04.2025, та акт взаємозвірки подати суду до 21.09.2025; в іншому випадку суд вказав про зобов`язання відповідача (у випадку відмови Департаменту та/або Товариства скласти акт взаємозвірки) здійснити і подати суду до 01.10.2025 контррозрахунок здійсненого позивачем долученого до позовної заяви «розрахунку заборгованості по орендній платі, орендар ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », договір №2356/земля від 25.08.2022», у якому зазначено, що заборгованість товариства станом на 03.03.2025 за період з серпня 2022 року по грудень 2024 рік становить 34297,66 грн основного боргу та штраф у розмірі 92095,03 грн згідно пункту 14 договору і такий контррозрахунок здійснити з посиланням на докази, копії яких долучити до зазначеного контррозрахунку. 
У письмових поясненнях від 18.09.2025 і від 07.10.2025 ІНФОРМАЦІЯ_1 повідомив про ухилення відповідача від складання акту взаємозвірки (на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2025) та щодо цього повідомив, що з метою здійснення взаємозвірки означених платежів департаментом міської інфраструктури також направлено лист від 16.09.2025 №24.01-12/2429 до відповідача з проханням надати копії платіжних документів, що підтверджують внесення орендних платежів за договором оренди землі від 25.08.2022 № 2356, а також з`явитись до Департаменту у найкоротший строк для складання акта взаємозвірки платежів. Однак, відповідач ухилився від складання акту взаємозвірки (на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2025) та проігнорував вимоги направленого йому листа від 16.09.2025 №24.01-12/2429.
Частина 1 ст. 43 ГПК України передбачає, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Отже, суд зазначає, що відповідач не виконав вимог суду, наведених в ухвалі від 14.08.2025, зокрема, не повідомив про вжиття ним заходів до складання акту взаємозвірку коштів, які поступали від відповідача з метою сплати орендної плати та погашення боргу по орендній платі по договору оренди землі № 2356 від 25.08.2022 (з урахуванням інших укладених договорів оренди), а також не надав контррозрахунок здійсненого позивачем долученого до позовної заяви «розрахунку заборгованості по орендній платі, орендар ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », договір №2356/земля від 25.08.2022», а, навпаки, ухилився від складання і підписання акту взаємозвірки, враховуючи, що такий примірник складеного позивачем акту було надіслано Товариству листом від 06.10.2025 №24.01-12/2615 рекомендованим поштовим відправленням №6102025103015329 від 06.10.2025.
У той же час, суд зазначає, що на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2025 Департамент надав додаткові пояснення від 07.10.2025 (зареєстровані за вхідним №02.3.1-02/8714/25 від 07.10.2025), у яких позивач надав детальні пояснення і на їх підтвердження долучив відповідні документи з приводу сплати відповідачем орендної плати за усіма договорами оренди землі, укладеними сторонами у справі, у тому числі за договором оренди землі від 25.08.2022 №2356 та зарахування таких коштів Департаментом у рахунок сплати орендної плати. 
Щодо цього, суд наголошує, що у постанові ІНФОРМАЦІЯ_14 від 04.06.2019 у справі №916/190/18 наведено висновок, за змістом якого, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані сторонами докази, у тому числі зроблений позивачем розрахунок заявлених до стягнення сум, перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду.
Верховний Суд у постановах неодноразово висловлював позицію стосовно того, що з огляду на вимоги частини 5 статті 236, статей 86, 237 ГПК України, господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем) (постанови Верховного Суду від 28.01.2019 у справі №922/3782/17, від 05.03.2019 у справі №910/1389/18, від 14.02.2019 у справі №922/1019/18, від 22.11.2023 у справі №904/464/23).
З урахуванням невиконання відповідачем вимог ухвали суду від 14.08.2025, не проведення взаємозвірки, не надання суду контррозрахунку здійсненого позивачем долученого до позовної заяви «розрахунку заборгованості по орендній платі, орендар ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », договір №2356/земля від 25.08.2022», суд дійшов висновку про не спростування відповідачем належними і достовірними доказами відсутності у нього заборгованості по орендній платі згідно договору №2356 від 25.08.2022, за період з листопада 2022 року по березень 2023 року і за травень 2023 року.
Суд відхиляє заперечення ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », наведені у поясненнях від 12.12.2025 про те, що Департаментом неправильно здійснено розподілення коштів за договорами на підставі його листа №5 від 01.04.2025, так як такі кошти розподілені з урахуванням договору оренди землі №2373 від 08.02.2023, який відповідно до рішення ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21.01.2025 у справі №907/1186/23 визнано недійсним. Щодо цього, суд погоджується з аргументами позивача про те, що хоча цей договір і був визнаний недійсним рішенням суду від 21.01.2025 у справі №907/1186/23, проте відповідач фактично користувався земельною ділянкою до 02.04.2025 (що підтверджено актом приймання-передачі земельної ділянки від 02.04.2025), а право оренди припинено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 09.07.2025. У той же час згідно з ч. 6 ст. 22 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за час фактичного користування при недійсності договору не повертається. У зв`язку з наведеним у позивача були наявні підстави для зарахування коштів, що надходили від відповідача без призначення платежів, у тому числі як сплата за договором оренди землі від 08.02.2023 №2373, до дня набрання законної сили рішенням ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21.01.2025 у справі №907/1186/23.
Крім цього, як було вище, на чому наголошував позивач і що підтвердив відповідач у поданих заявах та поясненнях у справі, та про що зазначили представники сторін під час надання своїх пояснень під час розгляду справи у судовому засіданні, у період дії договору №2356 від 25.08.2022, тобто впродовж 2022 – 2025 років при перерахуванні коштів згідно платіжних інструкцій Товариством у призначенні платежів вказувалася «орендна плата за землю з юридичних осіб» та зазначався місяць, за який вносилася орендна плата, однак не вказувався договір оренди землі, за який була здійснена така орендна плата згідно кожної платіжної інструкції. Лише при подачі листа від 01.04.2025 №5 ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » звернулося до Департаменту з проханням перераховані раніше ним у період з листопада 2022 року по січень 2025 року кошти – розподілити за договорами, у тому числі за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 пропорційно нарахуванням та усім договорам.
Під час розгляду справи відповідач не надав доказів перерахування коштів із призначенням платежу про сплату орендної плати згідно договору №2356 від 25.08.2022, за період з листопада 2022 року по березень 2023 року і за травень 2023 року. Поряд з цим, здійснюючи у період дії договору оренди землі №2356 від 25.08.2022, впродовж 2022 – 2024 років перерахунок коштів згідно платіжних інструкцій без зазначення конкретного договору оренди, ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » лише при подачі листа від 01.04.2025 №5 звернулося до Департаменту з проханням перераховані раніше ним у період з листопада 2022 року по січень 2025 року кошти – розподілити за договорами, у тому числі за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 пропорційно нарахуванням та усім договорам. Тобто, з урахуванням встановлених судом обставин, відповідач вперше у листі від 01.04.2025 №5 зазначив Департаменту про розподілення перерахованих ним коштів за договорами, у тому числі за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 пропорційно нарахуванням та усім договорам. 
При цьому, суд зазначає, що з метою визначення порядку ініціювання та виконання платіжних операцій за рахунками користувачів платіжних послуг постановою Правління Національного Банку України 29.07.2022 № 163 затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг (тут і далі Інструкція – в редакції на час виникнення спірних правових відносин), яка відповідно до п.2 розділу І визначає, зокрема, порядок ініціювання платіжних операцій з рахунків користувачів платіжних послуг, що відкриті в надавачів платіжних послуг з обслуговування рахунку та обов`язкові реквізити платіжної інструкції, на підставі якої ініціюється платіжна операція з рахунку користувача, та вимоги щодо їх заповнення.
Згідно з п.п.5, п.37 розділу ІІ Інструкції платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити такий обов`язковий реквізит як призначення платежу.
У п.41 розділу ІІ Інструкції зазначено, що платник заповнює реквізит "Призначення платежу" платіжної інструкції так, щоб надавати отримувачу коштів повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України.
Відповідно до п.8 розділу І Інструкції надавач платіжних послуг приймає до виконання платіжну інструкцію/зведену платіжну інструкцію платника без обмеження її мінімальної або максимальної суми, крім випадків, передбачених законодавством України або правилами платіжної системи.
У постанові від 12.06.2024 у справі № 910/15023/21 Верховний Суд зазначив, що із системного правового аналізу норм Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг вбачається, що право визначати призначення платежу відповідно до чинного законодавства України належить виключно платнику, особі, що здійснює відповідний платіж.
Суд зазначає, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_15 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі ІНФОРМАЦІЯ_16 від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову ІНФОРМАЦІЯ_17 від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову ІНФОРМАЦІЯ_17 від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
В Дигестах, наприклад, вказувалося, що ІНФОРМАЦІЯ_18 : honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_15 від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24)).
Отже, з урахуванням наведеного, суд зазначає, що дії відповідача, який впродовж 2022 – 2024 років здійснював перерахунок коштів згідно платіжних інструкцій без зазначення конкретного договору оренди із зазначенням лише про сплату орендної плати та лише відповідно до листа від 01.04.2025 №5 вперше звернувся до Департаменту з проханням перераховані раніше ним кошти розподілити за договорами пропорційно нарахуванням та усім договорам, у той же час під час розгляду даної справи №907/347/25 у суді першої інстанції зазначив про обов`язок Департаменту самостійно здійснювати розподілення отриманих коштів як орендна плата за договорами, у тому числі згідно договору оренди землі № 2356 від 25.08.2022, не відповідають принципам розумності та добросовісності, так як, перш за все, ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » при здійсненні перерахунку коштів згідно платіжних інструкцій повинен був зазначити у таких платіжних документах відповідно до приписів п.41 розділу ІІ Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється платіжна операція (тобто зазначати про оплату коштів з посиланням на конкретний договір). 
Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови ІНФОРМАЦІЯ_14 від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19 з посиланням на ст.79 ГПК України, згідно з якою наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування, викладено висновок, згідно з яким наголошено на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальність сторін.
За змістом ст.13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Принцип рівності сторін у процесі є одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні "справедливого балансу" між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.
Під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 24.09.2024 у справі №910/14922/22, від 17.09.2024 у справі № 910/3022/22, від 26.09.2024 у справі № 907/456/23, від 16.01.2024 у справі № 906/1139/20.
Господарським процесуальним кодексом України закріплені основні засади господарського судочинства. Зокрема, відповідно до принципів рівності, змагальності та диспозитивності (статті 7, 13, 14 Господарського процесуального кодексу України) обов`язок з доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 15.10.2024 у справі № 917/531/19, від 23.07.2024 у справі № 913/162/22, від 13.02.2024 у справі № 924/1022/22, від 17.01.2024 у справі № 906/1141/22, від 02.07.2024 у справі № 910/9544/23.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 Господарського процесуального кодексу України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
При цьому відповідно до ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту ст. 79 ГПК України свідчить про те, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Отже, відповідно до зазначених норм ГПК України господарський суд оцінює докази та з`ясовує фактичні обставини справи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених ст. 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому. При цьому, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах. Близький за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_19 від 15.03.2018 у справі № 910/8153/17.
З урахуванням таких встановлених судом обставин та принципів змагальності та вірогідності доказів; враховуючи, що під час розгляду справи відповідач не надав доказів перерахування коштів із призначенням платежу про сплату орендної плати згідно договору №2356 від 25.08.2022 за період з листопада 2022 року по березень 2023 року і за травень 2023 року; враховуючи, що про розподілення перерахованих ним коштів за договорами, у тому числі за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 пропорційно нарахуванням та усім договорам відповідач вперше вказав у листі від 01.04.2025 №5; враховуючи невиконання відповідачем вимог ухвали суду від 14.08.2025, зокрема, ухилення від проведення звірки розрахунків, не надання суду контррозрахунку здійсненого позивачем долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості по орендній платі; враховуючи чинність ухвали ІНФОРМАЦІЯ_3 від 12.11.2025 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 ГПК України, а тому суд відхиляє доводи відповідача про відсутність на час подачі позову заборгованості по орендній платі за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 та виснує про наявність у відповідача на час подачі позову заборгованості з орендної плати згідно означеного договору за період з листопада 2022 року по березень 2023 року і за травень 2023 року, що є підставою правомірного нарахування Департаментом штрафу в сумі 92095,03 грн (через несплату орендної плати за березень 2023 року), враховуючи місячний розмір орендної плати в 2023 році сумі 7674,59 грн.
Суд відхиляє доводи відповідача, наведені у додаткових поясненнях від 12.12.2025 , про те, що з аналізу розрахунку основного боргу вбачається неможливість нарахування штрафу, так як відповідач здійснив проплату 12.04.2023. Щодо цього, суд наголошує, що, оскільки така проплата від 12.04.2023 в сумі 7674,62 грн зарахована позивачем як орендна плата за квітень 2024 року, а відповідач (з урахуванням наведених вище мотивів) не надав доказів здійсненої сплати орендної плати за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 за березень 2023 року в сумі 7674,59 грн; так як відповідно до п.14 договору для нарахування штрафу в розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим договором, достатньо факту невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, що і було допущено Товариством, так як своєчасно не здійснено сплату орендної плати за березень 2023 року, а тому такі аргументи Товариства, наведені у додаткових поясненнях від 12.12.2025, суд оцінює критично та вважає їх спростованими іншими дослідженими судом матеріалами справи.
Щодо долученої до заяви ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 10.07.2025 довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.04.2025 №24.01-12/958, у якій зазначено, що «за обліковими даними департаменту по сплаті орендних платежів по землі по орендарю ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » згідно договору оренди землі від 25.08.2022 №2356 заборгованість станом на 01.04.2025 відсутня, по договору від 25.08.2022 №2356 та по договору від 25.08.2022 №2356 станом на 01.03.2025 відсутня», то щодо цього судом враховані доводи Департаменту, наведені у поданому в суд запереченні від 16.07.2025 про допущення технічної помилки при складанні працівником ІНФОРМАЦІЯ_1 довідки від 03.04.2025 №24.01-12/958 із зазначенням відсутності заборгованості відповідача станом за договором оренди землі від 25.08.2022 №2356. 
Також у запереченні представник позивача вказує про видачу ІНФОРМАЦІЯ_1 довідки від 16.07.2025 №24.01-12/1892 (копія долучена до матеріалів справи), в якій ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » повідомляється про допущену помилку в довідці від 03.04.2025 №24.01-12/958.
Зокрема, у довідці від 16.07.2025 №24.01-12/1892 ІНФОРМАЦІЯ_1 , крім зазначення про допущену помилку в довідці від 03.04.2025 №24.01-12/958, також вказує таке:
- згідно з відомостями картки рахунку «Офіс-центр-3 2356/земля» поточне сальдо (заборгованість) за договором оренди землі від 25.08.2022 №2356 станом на 28.02.2025 становить 54756,65 грн;
- повідомляє про наявність укладених між позивачем та відповідачем 5 чинних договорів оренди землі та звертає увагу, що здійснені ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » платежі за оренду землі не містять інформації щодо номеру та дати договору, за яким проведено оплату;
- повідомляє про надходження 01.04.2025 до департаменту від відповідача звернення від 01.04.2025 з проханням розділити перераховані кошти за різними договорами оренди у зв`язку з відсутністю у призначенні платежів реквізитів договорів оренди та на підставі цього звернення департамент здійснив перерозподіл зарахувань за укладеними договорами;
- повідомляє про відсутність заборгованості за договором оренди землі від 25.08.2022 №235666 станом на 01.04.2025;
- звертає увагу, що станом на момент подання позовної заяви у даній справі у відповідача була наявна заборгованість за означеним договором за період з серпня 2022 року по грудень 2024 року в сумі 34297,66 грн. 
За таких обставин, з урахуванням наданих Департаментом додаткових пояснень від 07.10.2025 (на виконання вимог ухвали суду від 14.08.2025) з приводу сплати відповідачем орендної плати за усіма договорами оренди землі, у тому числі за договором оренди землі від 25.08.2022 №2356 та зарахування таких коштів Департаментом у рахунок сплати орендної плати; враховуючи не виконання відповідачем вимог суду, наведених в ухвалі від 14.08.2025, зокрема, не вжиття заходів до складання акту взаємозвірку коштів та не надання контррозрахунку здійсненого позивачем долученого до позовної заяви «розрахунку заборгованості по орендній платі, орендар ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », договір №2356/земля від 25.08.2022», суд при ухваленні рішення у справі враховує довідку від 16.07.2025 №24.01-12/1892 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » повідомлено про допущену помилку в довідці від 03.04.2025 №24.01-12/958.
Щодо заявленої у судовому засіданні представником відповідача усної заяви про застосування строків позовної давності до позовної вимоги позивача про стягнення штрафу із врахуванням, що відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Суд відхиляє таку заяву відповідача та зазначає, що станом на день подачі позовної заяви у даній справі (тобто 26.03.2025, враховуючи поступлення такої заяви через канцелярію суду нарочно), не спливли строки позовної давності за позовними вимогами Департаменту до Товариства про стягнення основного боргу та штрафу та з приводу цього зазначає таке. 
Згідно зі ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У постанові від 29.06.2021 у справі № 904/3405/19 ІНФОРМАЦІЯ_20 зазначила, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладений обов`язок доказування тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункти 61, 62), від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19, пункти 5.43, 5.44) та у справі № 911/3677/17 (провадження №12-119гс19, пункти 6.43, 6.44). При цьому питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (пункт 23.8 постанови ІНФОРМАЦІЯ_14 від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18)).
Запроваджений нормами ЦК України від 16 березня 2003 року інститут позовної давності полягає у наданні особі, цивільне право якої порушено, певного строку саме для звернення до суду за захистом цього права, в тому числі за допомогою державного примусу. Дія інституту позовної давності є проявом принципу правової визначеності, який забезпечує стабільність цивільних відносин у суспільстві.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст.ст. 263, 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом №540-IX.
У постанові від 06.09.2023 по справі №910/18489/20, Велика Палата Верховного Суду дійшла такого висновку, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Якщо ж суд встановить, що право або охоронюваний законом інтерес позивача дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору (сторона спірних правовідносин за конкретною позовною вимогою), суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за неповажності причин її пропущення, наведених позивачем.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон №2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі – Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХнабрав чинності 30 січня 2024 року.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
З урахуванням таких норм права, у постанові від 2 липня 2025 року по справі №903/602/24 Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 2 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року – на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року – на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Щодо права суду з власної ініціативи зменшити розмір штрафу та наявності підстав для зменшення стягнення з відповідача штрафу 
Відповідно до ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Право суду зменшувати розмір неустойки передбачене також ч. 3 ст. 551 ЦК України, згідно з якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. Справедливість, добросовісність, розумність як загальні засади цивільного законодавства є застосовними у питаннях застосування господарсько-правової відповідальності.
За ч. 2 ст. 216 ГК України застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
З врахуванням змісту ст. 549 ЦК України з приводу поняття неустойки та підстав її стягнення, суд зазначає, що неустойка (штраф, пеня) - це є спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.
Суд зауважує, що судова практика щодо застосування вказаних норм ГК України та ЦК України наразі є усталеною (див. зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Верховного Суду від 14.04.2021 у справі № 923/587/20, від 01.10.2020 у справі № 904/5610/19, від 02.12.2020 у справі № 913/698/19, від 26.01.2021 у справі № 922/4294/19, від 24.02.2021 у справі № 924/633/20, від 03.03.2021 у справі № 925/74/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 30.03.2021 у справі № 902/538/18, від 19.01.2021 у справі № 920/705/19, від 27.01.2021 у справі № 910/16181/18, від 31.03.2020 у справі № 910/8698/19, від 11.03.2020 у справі № 910/16386/18, від 09.07.2020 у справі № 916/39/19, від 08.10.2020 у справі № 904/5645/19, від 14.04.2021 у справі № 922/1716/20, від 13.04.2021 у справі № 914/833/19, від 22.06.2021 у справі № 920/456/17 від 03.04.2024 у справі №924/706/23 та багато інших) і відповідно до неї при визначенні розміру неустойки судам належить керуватися наступними загальними підходами (правилами):
- обидва кодекси містять норми, які дають право суду зменшити розмір обрахованих за договором штрафних санкцій, але ГК України вказує на неспівмірність розміру штрафних санкцій з розміром збитків кредитора як на обов`язкову умову, за наявності якої таке зменшення є можливим, тоді як ЦК України виходить з того, що підставою зменшення можуть бути й інші обставини, які мають істотне значення;
- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;
- довести наявність обставин, які можуть бути підставою для відповідного зменшення, має заінтересована особа, яка заявила пов`язане з цим клопотання;
- неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора;
- господарський суд повинен надати оцінку як поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і запереченням інших учасників щодо такого зменшення;
- закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення;
- чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій, а тому таке питання вирішується господарським судом згідно статті 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів;
- підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, в Україні діє принцип свободи договору та заборони суперечливої поведінки, сторони добровільно уклали договір і визначили штрафні санкції, тому суд має зменшувати розмір таких санкцій саме у виключних випадках з урахуванням всіх обставин справи.
З урахуванням наведеного, з метою забезпечення завдань господарського судочинства щодо справедливого та неупередженого вирішення судом спору в даній справі; дотримання при цьому таких принципів господарського судочинства як верховенство права, добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, при розгляді справи суд з власної ініціативи перевірив наявність підстав для зменшення штрафу за порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №910/11733/18 у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суди, зокрема, беруть до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним всіх можливих заходів до виконання зобов`язання.
Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Тобто, неустойка - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності.
Водночас, неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за неналежне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Із мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 11.07.2013 року № 7-рп/2013 вбачається, що неустойка має на меті стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не повинна перетворюватись на несправедливо непомірний тягар для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
У тій же постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика ІНФОРМАЦІЯ_14 також вказала, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора.
Зі змісту ч. 1 ст. 233 ГК України та ч. 3 ст. 551 ЦК України вбачається, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів обох сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідків порушення зобов`язання; невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо (аналогічний висновок про застосування норми права викладений в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі №924/243/19).
Тобто при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій судам належить брати до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними.
При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (ст. ст. 86, 236 - 238 ГПК України).
Так, ст. 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Водночас, суд зазначає, що на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України та ч. 1 ст. 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені) до її розумного розміру.
Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду 15.02.2023 у справі №920/437/22, від 13.07.2022 у справі №925/577/21, від 28.06.2022 у справі №902/653/21, від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 29.05.2023 у справі №904/907/22, від 20.12.2023 у справі №916/2263/22.
Як встановлено судом, штраф у розмірі 92095,03 грн позивачем нараховано відповідно до умов п. 14 договору, виходячи з суми простроченого зобов`язання зі сплати орендної плати за березень 2023 року, розмір якого (простроченого зобов`язання) становить 7674,59 грн.
Судом враховано, що означену суму заборгованості по сплаті орендної плати за березень 2023 року позивачем зараховано в рахунок погашення орендної плати за договором на підставі листа Товариства від 01.04.2025 №5 з проханням перераховані раніше ним у період з листопада 2022 року по січень 2025 року кошти розподілити за договорами, у тому числі за договором оренди землі № 2356 від 25.08.2022 пропорційно нарахуванням та усім договорам. Отже, судом враховано, погашення заборгованості по орендній платі за договором за березень 2023 року під час розгляду справи.
У той же час, суд зазначає, що з «розрахунку заборгованості по орендній платі, орендар ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 », договір №2356/земля від 25.08.2022», який долучений до позовної заяви вбачається, що після травня 2023 року ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » не допускало заборгованості по орендній платі за договором оренди землі №2356 від 25.08.2022, що вказує про його добросовісну поведінку після березня, травня 2023 року по сплаті орендної плати за договором і до дня подачі позову.
Також суд зазначає, що із позовними вимогами про стягнення штрафу Департамент звернувся у суд з позовною заявою від 18.03.2025, тобто майже через два роки після нарахування такого штрафу – 01.05.2023, що дає суду можливість зробити висновок про відсутність у матеріалах справи доказів на підтвердження погіршення фінансового стану позивача чи завдання останньому будь-яких матеріальних збитків в результаті неналежного виконання відповідачем зобов`язання щодо сплати орендної плати за березень 2023 року.
З урахуванням наведеного, судом встановлено явну не співмірність нарахованого відповідачу штрафу, який в 12 разів перевищує розмір простроченого зобов`язання (по сплаті орендної плати за березень 2023 року) та стягнення якого в повному обсязі a priori не може вважатися пропорційним допущеному відповідачем порушенню умов договору, не відповідає принципам розумності, справедливості та, по суті, виступає каральною санкцією для боржника у зобов`язанні (відповідача у справі), покладаючи на нього несправедливо непомірний тягар, який є невідповідним обсягу порушеного зобов`язання та замість стимулювання до виконання основного грошового зобов`язання орендарем виступає джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків орендодавцем, якому, очевидно, стає невигідним належне виконання основного зобов`язання боржником.
При вирішенні питання стягнення з відповідача нарахованого позивачем штрафу суд зважає також й на ту обставину, що право нарахування такого штрафу в орендодавця виникло на підставі пункту 14 укладеного між сторонами договору, який за формою та змістом відповідно до ст. 14 Закону України «Про оренду землі» відповідає Типовому договору оренди землі, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 р. № 220 (в редакції на час укладення договору зі змінами, внесеними згідно з Постановами Кабінету Міністрів України № 1724 від 13.12.2006, № 780 від 03.09.2008, № 843 від 23.11.2016, № 890 від 22.11.2017), що відповідно до абз. 4 п. 288.1. ст. 288 ПК України, абз. 4 ч. 4 ст. 179 ГК України виключає можливість відступу від умов такого Типового договору та, відповідно, обмежує право орендаря на реалізацію права на свободу договору в частині визначення його умов на власний розсуд, зокрема, й щодо встановлення обов`язку сплачувати штраф за порушення строку сплати орендної плати в явно неспівмірному розмірі з обсягом самої місячної орендної плати.
Суд вкотре зауважує, що неустойка має компенсаційний, а не каральний характер, а відтак, з огляду на погашення відповідачем порушеного основного зобов`язання (орендної плати за березень 2023 року), відсутність в позивача доведених перед судом збитків (втрат), завданих простроченням виконання такого зобов`язання відповідачем; звернення позивача до суду із позовною заявою про сплату штрафу через 23 місяці після дня нарахування штрафу; відсутність після березня, травня 2023 року у ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » заборгованості по орендній платі за договором оренди землі №2356 від 25.08.2022, суд вважає за справедливе, пропорційне і таке, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, наведеним вище критеріям та з урахуванням розумного балансу приватних та публічних інтересів сторін у справі, принципу пропорційності, зменшити розмір штрафу до суми простроченого відповідачем зобов`язання зі сплати нарахованої позивачем орендної плати за березень 2024 року (7674,59 грн), які й слід стягнути з відповідача на користь позивача. 
Щодо обгрунтованості рішення
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Надаючи оцінку встановленим судом обставинам справи судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 ГПК України).
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, зважаючи на зазначене вище, позовні вимоги підлягають до задоволення частково.
Розподіл судових витрат
Згідно платіжної інструкції № 222 (внутрішній номер 411239365) від 18.03.2025. при подачі позову про стягнення 126392,69 грн позивачем сплачено судовий збір у сумі 3028 грн.
Згідно ухвали від 12.11.2025 суд закрив на підставі п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості зі сплати орендної плати за землю в розмірі 34297,66 грн.
Судові витрати на підставі ст. 129 ГПК України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору (ч. 9 ст. 129 ГПК України). 
Водночас суд звертає увагу, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки, оскільки таке зменшення не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а є виключно застосуванням судом свого права на таке зменшення, передбаченого законодавством. Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 19.12.2024 у справі №922/1248/24, від 03.04.2018 у справі №902/339/16, від 10.03.2021 у справі №904/5702/19. від 14.06.2022 у справі №905/2135/19, від 29.04.2025 у справі №911/3065/23.
Тобто, при розподілі судового збору в такому випадку враховується, що судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки на підставі ст. 233 ГК та ч. 3 ст. 551 ЦК України покладається на відповідача повністю, оскільки, таке зменшення не є наслідком необґрунтованості позовних вимог в цій частині, а є виключно застосування судом свого права на таке зменшення, передбаченого наведеними нормами.
Отже, судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 ГПК України в розмірі 2206,33 грн.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначаються Законом України «Про судовий збір».
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.
Частиною 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у випадках, установлених п. 1 ч. 1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
Відтак, суд задовольняє клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 про повернення судового збору, наведене у додаткових поясненнях від 07.10.2025 та повертає ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір у розмірі 821,67 грн, сплачений за подання позову відповідно до платіжної інструкції № 222 (внутрішній номер 411239365) від 18.03.2025, враховуючи постановлення судом ухвали від 12.11.2025 про закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення основної заборгованості зі сплати орендної плати за землю в розмірі 34297,66 грн.
Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 2, 13, 42, 46, 73, 74, 76, 77, 78, 79, 80, 129, 221, 236, 237, 238, 240, 252, 256 ГПК України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір», суд
У Х В А Л И В :
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (код ЄДРПОУ - НОМЕР_2 , місцезнаходження - АДРЕСА_2 ) на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_1 , місцезнаходження – АДРЕСА_1 ) 7674,59 грн (сім тисяч шістсот сімдесят чотири гривні 59 копійок) штрафу та 2206,33 грн (дві тисячі двісті шість гривень 33 копійки) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.
В решті позову відмовити. 
Наказ видати після набрання рішенням законної сили.
Задовольнити клопотання ІНФОРМАЦІЯ_1 про повернення судового збору, наведене у додаткових поясненнях від 07.10.2025 (зареєстрованих за вх. №02.3.1-02/8714/25 від 07.10.2025). 
Повернути ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ – НОМЕР_1 , місцезнаходження – АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 821,67 грн (вісімсот двадцять одну гривню 67 копійок), сплачений за подання позову відповідно до платіжної інструкції № 222 (внутрішній номер 411239365) від 18.03.2025.
На підставі статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду, згідно з частиною першою статті 256 Господарського процесуального кодексу України, подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення може бути оскаржене до ІНФОРМАЦІЯ_13 .
Повне рішення складено і підписано 16.02.2026.

Суддя  ОСОБА_1