Справа № 177/336/26
Провадження № 2/177/636/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
(заочне)
Іменем України
12 березня 2026 року Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: Березюк М. В.
за участі: секретаря Бабєєва К. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом та просив стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь 7548,24 грн недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017-2021 років.
В обґрунтування позову посилався на те, що він з 18.10.1993 року працює на підприємстві відповідача на різних посадах, а з 01.08.2018 року переведений старшим оглядачем вагонів 6 розряду ПТО вагонів станції Кривий Ріг. В період 2017-2021 років йому надавалась щорічна тарифна відпустка та він користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка відповідно до умов колективного договору мала складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, відповідач порушуючи його права, здійснював виплату матеріальної допомоги не в повному обсязі. 
За вказаний період матеріальна допомога була надана лише у розмірі: за 2017 рік – 2202,50 грн, за 2018 рік – 2380,76 грн., за 2019 рік – 2401,25 грн., за 2020 рік – 2746,26 грн., за 2021 рік – 4540 грн. А мала бути у розмірі мінімальної заробітної плати: за 2017 рік - 3200,00 грн., за 2018 рік - 3723,00 грн., за 2019 рік - 4173,00 грн., за 2020 рік - 4723 грн., за 2021 рік - 6000,00 грн., виходячи з рівня мінімальної заробітної плати в Україні. У зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх трудових прав та просити суд стягнути з відповідача недоплачену суму матеріальної допомоги за період з 2017 по 2021 роки в розмірі 7548,24 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь судові витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн.
Ухвалою суду від 10.02.2026 відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено проводити у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України, одним із обов`язків учасників справи є виконання процесуальних дій у встановлені законом або судом строки. Відповідно до ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Позивач до суду не з`явився, але від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримали.
Відповідач, будучи користувачем системи «Електронний суд», маючи доступ до електронного кабінету в ЕС, отримавши копію ухвали про відкриття провадження по справі 13.02.2026 (а.с. 47), маючи доступ до матеріалів справи, зокрема позову з додатками, що відскановані та прикріплені до електронної справи, а також будучи повідомленим про дату, місце та час розгляду справи (а.с. 46), участь представника у судовому засіданні не забезпечив, відзиву не подано.
12.03.2026 року о 11:30 год представник Соломатіна О.О. надала через систему електронний суд заяву про відкладення розгляду справи, яку мотивувала тим, що на адресу відповідача не надходило повідомлення про призначення справи до розгляду на 12.03.2026 та про нібито самостійне виявлення представником призначення даної справи в ЕС. Крім цього, на адресу відповідача не надходив позов з додатками, що позбавляло права відповідача подати відзив.
Вищевказані доводи представника відповідача суд розцінює критично, оскільки вони не відповідають дійсності, спростовуються матеріалами справи. Так, судова повістка з інформацією про судове засідання о 12:45 год 12.03.2026 року отримана відповідачем, який є має кабінет в системі ЕС, о 07:54 15.02.2026 (а.с. 46). Матеріали позовної заяви з додатками, в день надходження позову до суду, відскановані канцелярією суду та завантажені до системи «Електронний суд», доступні для ознайомлення відповідачем в будь-який час доби. Копію ухвали про відкриття провадження по справі, в якій зафіксовано дату судового засідання та роз`яснено право на подання відзиву, строки подання відзиву, отримано відповідачем в системі ЕС о 08:39 год 13.02.2026 (а.с. 47), що повністю спростовує доводи відповідача. Представник Соломатіна О.О. лише 11.03.2026 подала суду заяву про вступ у справу як представника, та одразу ж отримала доступ до справи через ЕС.
Отже, повідомлені представником відповідача причини відкладення розгляду справи є надуманими, не відповідають дійсності та суперечать матеріалам справи, а тому суд визнає неповажними причини неявки представника до суду та не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.
Відповідно до п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, за умови що учасник справи був повідомлений належним чином про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.
Враховуючи викладене, зокрема те, що кожен з учасників справи був належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися до суду без поважних причин, тому суд здійснює розгляд справи за відсутності учасників.
За відсутності заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів у силу ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши письмові матеріали справи, встановивши правовідносини, які виникли між сторонами та яка правова норма підлягає застосуванню до них, суд приходить до наступного висновку. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 18.10.1993 року працює на різних посадах у структурних підрозділах відповідача, зокрема з 07.06.2018 працює на посаді старшого оглядача вагонів 5 розряду пункту технічного обслуговування вагонів станції Кривий Ріг АТ «Українська залізниця», що підтверджується даними трудової книжки (а.с. 14-15).
Відповідно до наданих позивачем розрахунків заробітної плати, ОСОБА_1 виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення: в грудні 2017 року – 2202,50 грн (а.с. 16), вересні 2018 року – 2380,76 грн (а.с.17), в травні 2019 року – 2401,25 грн. (а.с.18), в листопаді 2020 року– 2746,25 грн (а.с. 19) та в липні 2021 – 4540 грн (а.с. 20).
Відповідно до колективного договору укладеного між адміністрацією та трудовим колективом ВСП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», схваленого конференцією трудового колективу 25.03.2014, він встановлює мінімальні та обов`язкові для застосування трудові, соціальні гарантії та пільги (п. 1.3).
Положення колективного договору в повному обсязі поширюються на адміністрацію та трудовий колектив, встановлюючи обов`язки сторін. Необхідні зміни, доповнення до колективного договору можуть вноситися за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати соціально-економічне становище працівників, а всі інші – на конференції трудового колективу (п. 1.4) (а.с. 22). Відповідно до п. 3.1.15 колективного договору, при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, працівнику виплачується матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40 % тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с. 23). Будь-яких даних щодо припинення дії вказаного колективного договору, суду не надано.
Як слідує з наданих суду спільних постанов, положення даного колективного договору продовжувалися на 2017 рік (а.с. 24).
14.04.2017 прийнято спільну постанову начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та профспілкової організації, якою постановлено застосовувати у діючому колективному договорі замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» (а.с. 25).
В подальшому строк дії колективного договору продовжувався на 2018-2021 роки, згідно спільних постанов начальника СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська» та профспілкової організації (а.с. 26-29).
15.06.2021 спільною постановою № ВЧДЕ-2/821/№ 04/ПК «Про внесення змін до колективного договору експлуатаційного вагонного депо Батуринська», постановлено внести зміни до колективного договору СП «Експлуатаційне вагонне депо Батуринська», а саме перший абзац п. 3.1.15 викласти в новій редакції: «При наданні працівника щорічної відпустки …., виплачувати один раз на рік…, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою» …., але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року» (а.с. 30).
Разом з тим, вищевказані зміни, впроваджені спільними постановами, є такими що погіршують фінансове становище працівників, порівняно з положеннями колективного договору в редакції, схваленій конференцією трудового колективу, адже зменшують розмір матеріальної допомоги, в порівнянні з тим розміром, що був встановлений п. 3.1.15 колективного договору у схваленій конференцією трудового колективу редакції – не менше мінімального розміру заробітної плати.
Так, відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня 2017 року - 1600 гривень, з 1 травня - 1684 гривні, з 1 грудня - 1762 гривні, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем матеріальної допомоги, становив 2202,50 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем матеріальної допомоги, становив 2301,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3723 грн.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня 2019 року - 1921 гривні, з 1 липня - 2007 гривня, з 1 грудня - 2102 гривня, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем матеріальної допомоги, становив 2401,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173 грн.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2102 грн., з липня – 2197 грн, з грудня 2270 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом на день отримання позивачем матеріальної допомоги, становив 2746,26 грн., а мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723,00 грн.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 1 січня - 2270 гривень, з липня 2379 грн., а з 1 грудня – 2481 грн, тому 2 прожиткових мінімуми на 01.01.2021 це 4540 грн, а мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6000 грн. 
Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Прийняття спільної постанови, про застосовування з 01.04.2017 у діючому колективному договорі, умови якого були погоджені конференцією трудового колективу, замість величини «мінімальна заробітна плата», розрахункової величини «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», дія якої продовжувалася на 2018-2021 роки, а в подальшому замінена на «не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб», фактично є рішеннями, що погіршують становище працівників порівняно із колективним договором в редакції до змін (передбачав матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі не менше мінімальної заробітної плати на момент виплати матеріальної допомоги), а тому вказані рішення повинні були прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу.
Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Відповідно до ст. 16 КЗпП України, умови колективного договору, що погіршують порівняно з чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.
Вказані норми законодавства, зокрема ст. 16 КЗпП України, не вимагають будь-якої процедури визнання недійсними умов колективних договорів, що погіршують становище працівників порівняно з законодавством і угодами, оголошуючи такі умови недійсними і не вимагаючи судової процедури визнання їх недійсними.
Будь-яких доказів того, що відповідачем у визначеному законом та колективним договором порядку (прийняття рішення на конференції трудового колективу), виконано вимоги Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774 – VIII від 06.12.2016 щодо укладення чи приведення існуючих колективних договорів чи угод у відповідність із цим Законом, протягом трьох місяців, чи в подальшому, відповідачем суду не надано. Разом з тим, враховуючи положення колективного договору, прийняття державних норм з рівнем гарантій нижче, ніж передбачено колективним договором, має наслідком продовження дії саме норм колективного договору, до закінчення терміну їх чинності, або внесення змін до нього в порядку визначеному законодавством та самим колективним договором.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.15 Колективного договору, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.15 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. 
Беручи до уваги викладене, суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягають застосуванню не спільні постанови адміністрації та голови профспілкового комітету, які погіршують становище працівників та прийняті з порушенням вимог Колективного договору (вносять зміни до колективних договорів що погіршують права працівників порівняно з діючими положеннями колективного договору, не на конференції трудового колективну), а п. 3.1.15 Колективного договору в редакції, що була схвалена конференцією трудового колективу.
Суд приходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 7548,24 грн., що складається з:
- 997,50 гривні недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3200 грн. (розмір мінімальної заробітної плати на момент виплати матеріальної допомоги) – 2202,50 грн.);
- 1342,24 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723,00 грн.- 2380,76 грн.)
- 1771,75 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173,00 – 2401,25 грн),
- 1976,75 гривень недоплачена допомога на оздоровлення за 2020 рік (4723,00 – 2746,25 грн).
- 1460,00 гривень недоплачена допомога на оздоровлення за 2021 рік (6000,00 – 4540,00 грн).
Невиплачена частина матеріальної допомоги є заробітної платою, оскільки згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структуризаробітної плати входить: 
- основна заробітна плата. Це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; 
- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій,
- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 760/14696/16-ц та від 10.02.2021 у справі № 143/179/19.
Вказаний спір є трудовим, оскільки предметом даного спору є саме стягнення недоотриманої частини матеріальної допомоги, що є частиною заробітної плати та входить до її структури. 
Оскільки позивач відповідно до п. 1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, його позов задоволено, тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1331,20 грн.
Крім цього, позивач просив суд стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2500 грн (500 грн – усна консультація та 2000 грн складення позовної заяви), що підтверджені актом № 1 від 14.01.2026 про надання правової допомоги та квитанцією про оплату витрат (а.с. 34-40).
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Згідно зі ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує обставини визначені ч. 3 ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Враховуючи що позов позивача ОСОБА_2 задоволено, ним понесено витрати на правничу допомогу, які є обґрунтованими та підтверджені належними доказами, підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу судом не встановлено, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу розмірі 2500 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 247, 258, 259, 263, 265, 268, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення – задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік, на загальну суму 7548 (сім тисяч п`ятсот сорок вісім) гривень 24 копійок, а також витрати на правничу допомогу 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, ЄДРПОУ 40075815) на користь держави судовий збір у сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривні 20 копійок.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, тобто протягом тридцяти днів з дня його складання та підписання, шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення та підписання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та подання апеляційної скарги на заочне рішення, може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених процесуальним законом строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя      М.В. БЕРЕЗЮК