КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 лютого 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 755/11190/19
номер провадження: 22-ц/824/3742/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Павлія Андрія Григоровича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року у складі судді Катющенко В.П., у справі за позовом Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС», про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року Київська місцева прокуратура №4, правонаступником якої є Дніпровська окружна прокуратура міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС» (далі - ТОВ «Центрбудсервіс КС»), у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 03 березня 2023 року (а.с.176-181, т.2), остаточно просила:
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року, серія та номер: 529, який укладено між акціонерною компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» та ОСОБА_1 та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В.;
- витребувати від ОСОБА_1 нежитлове приміщення, група приміщень № 193в (в літ.А), загальною площею 162,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради.
Позовні вимоги мотивовані тим, що Київською місцевою прокуратурою №4, правонаступником якої є Дніпровська окружна прокуратура міста Києва, встановлено факт незаконного вибуття із власності територіальної громади міста Києва комунального майна, розташованого по АДРЕСА_1 .
Прокурор зазначав, що рішенням Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м.Києва» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва та об`єктів, які передаються до сфери управління виконавчих органів районних у місті Києві рад. Вказаним рішенням Київської міської ради нежитлове приміщення площею 164,7 кв.м в житловому будинку по АДРЕСА_1 включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва. 
В подальшому рішенням Київської міської ради від 12 липня 2012 року № 708/8045 нежитлові приміщення площею 164,7 кв.м по АДРЕСА_1 , які належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва, закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації). 
Зазначав, що у відповідності до інформації Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 28 липня 2015 року Київською міською радою, як власником майна територіальної громади міста Києва, рішень про відчуження вказаного нежитлового приміщення загальною площею 164,7 кв.м не приймалось та його приватизація не здійснювалась. Поряд із цим, вказане приміщення не включалось до переліку об`єктів, що перебувають у комунальній власності територіальної громади міста Києва та підлягають приватизації. Враховуючи викладене, нежитлове приміщення загальною площею 164,7 кв.м по АДРЕСА_1 є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста Києва.
Вказував, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року №2-410/368/14 державним реєстратором 23 травня 2014 року здійснено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення (група приміщень №193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м, по АДРЕСА_1 за товариством з обмеженою відповідальністю «Кейн Трейд Юніон» (далі - ТОВ «Кейн Трейд Юніон»). 
05 червня 2014 року між ТОВ «Кейн Трейд Юніон» та компанією з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. та зареєстровано в реєстрі за №1183. 
14 серпня 2014 року між компанією з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД» та компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. 14 серпня 2014 року за реєстровим № 1707. Тому на підставі вказаного договору 14 серпня 2014 року право власності на спірне майно зареєстровано за компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», номер запису про право власності: 6685526. 
Позивач вказував, що 28 березня 2018 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури №4 звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою в інтересах держави, в особі Київської міської ради, до компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» про витребування цього майна. Під час судового розгляду справи № 910/3755/18 прокурору стало відомо, що спірний об`єкт нерухомості відповідачем відчужено на користь ОСОБА_1 
25 квітня 2019 року між акціонерною компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передає у власність покупцю нежитлове приміщення загальною площею 162,3 кв.м, група приміщень №193в (в літ. А), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 529.
Прокурор наголошував, що ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі № 755/3365/15-к накладено арешт на нежитлове приміщення групи приміщень № 193-В (в літ.А), загальною площею 162,3 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває у володінні компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД». На виконання вказаної ухвали суду 04 березня 2015 року державним реєстратором Глобою А.П. внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про арешт нерухомого майна: нежитлового приміщення, групи приміщень № 193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м, по АДРЕСА_1 (номер запису про обтяження: 8937425).
У подальшому, компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» оскаржено ухвалу слідчого судді від 12 лютого 2015 року про накладення арешту, яку ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року у справі №11-сс/796/1922/2016 залишено без змін. Тобто, ухвала слідчого судді про накладення арешту на спірне майно є чинною і спірне майно перебувало під забороною на відчуження, про що достеменно знала акціонерна компанія з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД».
Позивач вказував, що 25 квітня 2019 року ОСОБА_2 (Чигиринський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області) внесено запис про припинення обтяження, запис про яке внесено 04 березня 2015 року на підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі № 755/3365/15-к. При цьому підставу припинення обтяження не зазначено. Разом з цим, згідно з інформацією Дніпровського районного суду міста Києва ухвала слідчого судді про накладення арешту від 12 лютого 2015 року є чинною.
Прокурор зазначав, що навіть, враховуючи, що у Державний реєстр речових прав на нерухоме майно 25 квітня 2019 року внесено запис про припинення обтяження у вигляді арешту спірного майна, за наявності чинної ухвали слідчого судді про накладення арешту на це майно, акціонерна компанія з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» не мала права розпоряджатись цим майном у будь-який спосіб, у тому числі, шляхом укладення договору купівлі-продажу. 
Проте, незважаючи на чинність ухвали про накладення арешту і обізнаність акціонерна компанія з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» про заборону на відчуження спірного майна, цією компанією 25 квітня 2019 року укладено договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна з ОСОБА_1 .
Враховуючи, що спірне нежитлове приміщення є комунальною власністю, то правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ним можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальної громади району - Київською міською радою. Таким чином, спірне нерухоме майно могло бути відчужено виключно у разі наявності волевиявлення відповідної територіальної громади, оформленого у вигляді рішення, яке відповідає вимогам законодавства. Разом з цим, Київська міська рада рішень про відчуження спірних приміщень не приймала, а отже відчуження цих приміщень відбулось поза волею дійсного власника.
Позивач наголошував, що дійсним власником спірних приміщень в силу закону є територіальна громада міста Києва в особі Київської міської ради, яка рішення про їх відчуження не приймала. Однак первинну реєстрацію на спірне майно проведено за ТОВ «Кейн Трейд Юніон» на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року у справі № 2-410/368/14. Водночас, як вбачається із тексту рішення Брянківського міського суду Луганської області, право власності на об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 підтверджується рішенням третейського суду. Жодного посилання на виконавчий документ, виданий компетентним судом, як передбачають вимоги чинного законодавства, у рішенні суду немає. Більше того, у рішенні суду не зазначено точну назву третейського суду, який начебто визнав право власності ОСОБА_3 на спірні приміщення. 
Проте із відповіді комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП КМП «Київське міське БТІ») вбачається, що вказане бюро не здійснювало реєстрацію права власності на спірний об`єкт нерухомого майна за ОСОБА_3 . Відомості щодо реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_3 відсутні також у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно. 
Таким чином, ОСОБА_3 у встановленому законом порядку не набував право власності на спірне майно, а рішення третейського суду не встановлює преюдиційність фактів щодо наявності у останнього такого права. Ураховуючи зазначене, ОСОБА_3 не мав права розпоряджатися спірним приміщенням, у тому числі й не мав право укладати з ТОВ «Кейн Трейд Юніон» договір позики із заставним забезпеченням.
Зважаючи на те, що Київською міською радою рішення про відчуження спірного майна не приймалось, волевиявлення законного власника на відчуження вказаного майна не було, прокурор вважав, що спірне майно підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади міста Києва, яка є дійсним власником майна.
З наведених підстав Київська місцева прокуратура №4, правонаступником якої є Дніпровська окружна прокуратура міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради, просила позовні вимоги задовольнити.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року позов Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, задоволено частково.
Витребувано від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення, група приміщень №193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 370401680366).
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Павлій А.Г. подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, згідно з яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, фактичним обставинам, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Також представник ОСОБА_1 - адвокат Павлій А.Г. просить застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог прокурора про витребування від ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Київської міської ради нежитлового приміщення № 193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 370401680366), за заявою відповідача, яка судом першої інстанції не була вирішена.
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення порушує право ОСОБА_1 на мирне володіння належним йому майном та не відповідає принципу правової визначеності. Вказує, що для застосування ст.ст. 387, 388 ЦК України позивач повинен довести належність йому права власності саме на те індивідуально визначене майно, яке витребовується, а також факт вибуття цього майна з його володіння поза його волею. Однак Київська міська рада не довела права власності на нежитлове приміщення № 193в (в літ. А), площею 162,3 кв.м по АДРЕСА_1 , яке витребувано рішенням суду.
Вказує, що прокурор як підставу виникнення права власності територіальної громади посилався на рішення Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва», однак пункт 326 додатку 5 до цього рішення не містить відомостей про нежитлове приміщення площею 164,7 кв.м у будинку по АДРЕСА_1 , що підтверджується архівною копією відповідного рішення, яку суд першої інстанції, на думку адвоката Павлій А.Г., неправильно оцінив та безпідставно визнав належним доказом право власності позивача.
Звертає увагу на те, що суд першої інстанції без належного дослідження технічної документації, без витребування первинних інвентаризаційних матеріалів та без призначення судово-будівельної експертизи, ототожнив приміщення площею 164,7 кв.м, яке фігурує у матеріалах кримінального провадження, з приміщенням площею 162,3 кв.м, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 , чим, на його переконання, порушив вимоги ЦПК України щодо належності, допустимості та достатності доказів.
Зазначає, що в основу рішення покладено лист ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» № 388 від 29 листопада 2017 року, який не є експертним висновком у розумінні ст. 102 ЦПК України, не містить опису методики дослідження, відомостей про фактичний огляд приміщення, а зазначена в ньому площа 159,1 кв.м не відповідає ні площі приміщення 164,7 кв. м, ні площі 162,3 кв.м, що свідчить про його невідповідність предмету доказування.
Вказує, що відповідь № 388 від 29 листопада 2017 року, тоді як запит прокурора, на який нібито надано відповідь від 25 січня 2018 року, що ставить під сумнів достовірність та належність цього документа, однак суд першої інстанції ці обставини належним чином не перевірив та не надав їм оцінки.
Окремо наголошує на істотному порушенні судом норм закону щодо застосування позовної давності та неправильному застосуванні ст. 257, 261, 267 ЦК України. Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не з моменту проведення інвентаризації чи укладення правочину з новим набувачем майна.
Стверджує, що прокурор довідався про можливе порушення права ще 09 жовтня 2014 року після реєстрації кримінального провадження № 12014100040013657 щодо незаконного заволодіння нежитловим приміщенням площею 164,7 кв.м по АДРЕСА_1 , що підтверджується матеріалами цього провадження.
Зазначає, що 11 листопада 2014 року в межах вказаного кримінального провадження складено протокол тимчасового доступу до речей і документів, відповідно до якого у приватного нотаріуса вилучено документи щодо нежитлового приміщення № 193в, у тому числі технічний паспорт та рішення суду від 06 травня 2014 року у справі № 410/1140/14-ц, на підставі якого 23 травня 2014 року зареєстровано право власності за ТОВ «Кейн Трейд Юніон», що, на думку апелянта, свідчить про обізнаність органів прокуратури щодо правового статусу спірного майна.
Наголошує, що з 11 листопада 2014 року прокурор мав у своєму розпорядженні документи, які дозволяли звернутися до суду з позовом про витребування майна, однак позов у цій справі подано лише 11 липня 2019 року, тобто після спливу загального трирічного строку позовної давності, який, на переконання апелянта, закінчився 09 жовтня 2017 року, без наведення поважних причин пропуску.
Вказує, що 28 березня 2018 року прокурор уже звертався до господарського суду з позовом про витребування цього ж майна у справі № 910/3755/18. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2020 року у задоволенні вказаного позову відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності. Постановою Верховного Суду від 27 вересня 2022 року у справі № 910/3755/18 висновки суду щодо пропуску строку позовної давності підтверджено, що, на думку скаржника, свідчить про усталеність правової оцінки цих обставин. Наголошує, що відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у справі № 910/3755/18, мають преюдиційне значення, оскільки у справах беруть участь ті самі особи та спір стосується того самого об`єкта нерухомого майна, однак суд першої інстанції наведених обставин не врахував.
Тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно визначив початок перебігу позовної давності з 29 листопада 2017 року (дати проведеної технічної інвентаризації), хоча її проведення не підтверджено належними доказами, а відповідні матеріали інвентаризації у справі відсутні.
Стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення Закону України № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який набрав чинності 09 квітня 2025 року та яким ст. 261 ЦК України доповнено частиною 8 щодо початку перебігу позовної давності за вимогами про витребування нерухомого майна з дня державної реєстрації права власності першого набувача. 
Указує, що право власності на приміщення № 193в (в літ. А), площею 162,3 кв.м зареєстровано 23 травня 2014 року за ТОВ «Кейн Трейд Юніон» на підставі рішення суду від 06 травня 2014 року у справі № 410/1140/14-ц, яке у встановленому законом порядку не скасоване.
Наголошує, що навіть з урахуванням положень ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності розпочався не пізніше 23 травня 2014 року (дати державної реєстрації права власності першого набувача), а тому трирічний строк сплив у травні 2017 року.
Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 у суді першої інстанції заявив про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог, однак вказана заява судом не вирішена, що, на думку скаржника, є істотним порушенням процесуального закону та самостійною підставою для відмови у позові відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України. 
Вважає, що ОСОБА_1 набув право власності на спірний об`єкт нерухомості 25 квітня 2019 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, а на момент укладення договору у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні будь-які відомості про права Київської міської ради чи обтяження щодо спірного об`єкта.
Зазначає, що втручання у право власності ОСОБА_1 без дотримання строків позовної давності, без належного доведення права власності позивача та за відсутності вирішення заяви про застосування наслідків її спливу порушує принцип правової визначеності та гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Дніпровська окружна прокуратура міста Києва подала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що витребування спірного нежитлового приміщення №193в (в літ. А) площею 162,3 кв.м по АДРЕСА_1 на користь територіальної громади є законним. Вказує, що спірне приміщення належить до комунальної власності, що підтверджується законодавством про розмежування державної та комунальної власності, рішеннями Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642, від 02 грудня 2010 року № 284/5096 та від 12 липня 2012 року № 708/8045, а також актом приймання-передачі від 12 серпня 2012 року. Зазначає, що зміна технічних характеристик об`єкта не припиняє права власності територіальної громади, оскільки волевиявлення власника на відчуження відсутнє, право Київської міської ради виникло до 2004 року і не залежало від державної реєстрації, приватизація приміщення не здійснювалась і рішення про його відчуження не приймалось, що підтверджується листом Департаменту комунальної власності міста Києва від 28 липня 2017 року, у зв`язку з чим майно підлягає витребуванню.
Зазначає, що послідовність відчуження спірного приміщення свідчить про незаконне його вибуття: 23 травня 2014 - реєстрація за ТОВ «Кейн Трейд Юніон» на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року; 05 червня 2014 року - продаж компанії з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД» та іпотека; 14 серпня 2014 року - перехід до акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД»; 05 вересня 2014 року - передання в управління ТОВ «Інтерком»; 25 квітня 2019 року - продаж ОСОБА_1 ; 07 травня 2019 року - іпотека на користь ТОВ «Центрбудсервіс КС». Звертає увагу, що Київська міська рада не була учасником справи, яка стала підставою первинної реєстрації, а пов`язаність ОСОБА_1 , його дружини-адвоката Жевак Л.М. та інших осіб свідчить про створення видимості добросовісного набуття. Також вказує, що на майно накладено арешт ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року, яка залишена чинною після апеляційного перегляду, а внесення 25 квітня 2019 року запису про припинення обтяження не надавало права його відчужувати, про що акціонерна компанія з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» і ОСОБА_1 були обізнані, зокрема з матеріалів справи та відкритих реєстрів, тому добросовісність набуття відсутня.
Зазначає, що позовна давність не пропущена, оскільки про тотожність спірного комунального приміщення та зареєстрованого за відповідачами стало відомо лише у 2017 році після отримання повного тексту судового рішення, інформації КП «Міський магазин» та проведення огляду 29 листопада 2017 року. Після цього прокурор звернувся до господарського суду з позовом у 2018 році, а після відчуження майна 25 квітня 2019 року - з даним цивільним позовом. Наголошує, що у справі № 910/3755/18 Верховний Суд відмовив не через сплив позовної давності, а через звернення не до фактичного володільця спірного нерухомого майна. 
Вважає, що витребування майна відповідає закону, спрямоване на захист публічного інтересу та є пропорційним заходом, а прокурор належним чином здійснює представництво інтересів держави та територіальної громади. 
Київська міська рада подала письмові пояснення, в яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначає, що спірне нежитлове приміщення №193в (в літ. А) площею 162,3 кв.м по АДРЕСА_1 належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, оскільки ще постановою Кабінету Міністрів України №311 від 05 листопада 1991 року та відповідними рішеннями Київської міської ради 2001, 2010 і 2012 років воно включене до переліку об`єктів комунальної власності та передане на баланс КП «Міський магазин», а Київська міська рада рішень про його відчуження ніколи не приймала і право власності громади не припинялося. Вказує, що вибуття майна відбулося поза волею власника на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року, ухваленого без участі Київської міської ради та з порушенням виключної підсудності, після чого майно неодноразово перепродавалося, а договір купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року, укладений між акціонерною компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» і ОСОБА_1 є похідним від нікчемних правочинів, тому останній законним власником не став. Вважає, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем, оскільки на момент придбання існували відомості про арешт майна та судові спори, які могли бути встановлені з реєстрів, а також він міг знати про спір через представництво інтересів продавця його дружиною-адвокатом. Крім того, арешт було знято саме у день укладення договору, що вимагало підвищеної обачності. Також зазначає, що строк позовної давності не пропущено, оскільки лише після огляду 29 листопада 2017 року встановлено, що приміщення площею 164,7 кв.м та 162,3 кв.м є одним об`єктом, а відкриття кримінального провадження або сама реєстрація прав за іншими особами не свідчила про обізнаність власника щодо порушення його права. Відмова у справі №910/3755/18 була пов`язана з неналежним відповідачем, а не зі спливом строку. 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційної скарги, враховуючи обставини, викладені у відзиві прокуратури на апеляційну скаргу та письмових поясненнях Київської міської ради, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Павлія А.Г. підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.
Задовольняючи частково позовні вимоги Дніпровської окружної прокуратури та витребовуючи від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення №193в (в літ. А), площею 162,3 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що об`єкт є комунальною власністю, перебував на праві господарського відання КП «Міський магазин», а Київська міська рада рішень про його відчуження чи приватизацію не приймала, тому майно вибуло поза волею власника. Первинна реєстрація права за ТОВ «Кейн Трейд Юніон» у 2014 році здійснена на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 24 липня 2014 року, ухваленого з порушенням правил виключної підсудності та без належних правовстановлюючих документів, у зв`язку з чим право власності у товариства не виникло, а подальші переходи - є юридично нікчемними. Під час укладення договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року майно перебувало під арештом, що виключає добросовісність ОСОБА_1 як набувача. Позов подано в межах позовної давності, оскільки про порушення права власник та прокурор дізналися після отримання даних з реєстрів і матеріалів кримінального провадження, а для витребування майна, що вибуло поза волею власника, перебіг строку пов`язується з моментом виявлення порушення. За сукупністю цих обставин суд застосував віндикаційний спосіб захисту та постановив повернути приміщення територіальній громаді міста Києва.
Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Київської міської ради від 27 грудня 2001 року № 208/1642 «Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва» затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва.
Рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджені переліки об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1-10 до цього рішення. Відповідно до таблиці №6 до таких об`єктів, крім іншого, належать нежитлові приміщення загальною площею 1 806,70 кв.м на АДРЕСА_1 .
Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», затверджено переліки підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій згідно з додатками 1-10 до цього розпорядження. Відповідно до таблиці №5 до таких об`єктів, крім іншого, належать нежитлові приміщення загальною площею 1 806,70 кв.м на вул. Ентузіастів, 11.
Установлено, що розпорядженням голови Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 листопада 2011 року № 286 «Про закріплення майна, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації по житловому господарству» нежитлові приміщення загальною площею 1 806,70 кв.м на АДРЕСА_1 закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством по утриманню житлового господарства Дніпровського району міста Києва.
Рішенням Київської міської ради № 708/8045 від 12 липня 2012 року нежитлові приміщення площею 164,7 кв.м на АДРЕСА_1 закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації).
На виконання зазначеного рішення Київської міської ради складено та підписано акт приймання-передачі від 12 вересня 2012 року, згідно з яким Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією передано, а комунальним підприємством «Міський магазин» прийнято нежитлові приміщення загальною площею 164,7 кв.м по АДРЕСА_1 станом на 31 серпня 2012 року.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року №2-410/368/14 державним реєстратором 23 травня 2014 року здійснено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення (група приміщень №193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м, по АДРЕСА_1 за ТОВ «Кейн Трейд Юніон».
Встановлено, що 05 червня 2014 року між ТОВ «Кейн Трейд Юніон» та компанією з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД» укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. та зареєстровано в реєстрі за № 1183. 
На підставі вказаного договору 05 червня 2014 року право власності на спірне майно зареєстровано за компанією з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД», номер запису про право власності: 5922740.
14 серпня 2014 року між компанією з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД» та компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О. 14 серпня 2014 року за реєстровим № 1707. На підставі вказаного договору 14 серпня 2014 року право власності на спірне майно зареєстровано за компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», номер запису про право власності: 6685526.
09 жовтня 2014 року за фактом вибуття нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 164,7 кв.м, до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне провадження №12014100040013657 від 09 жовтня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України (шахрайство, вчинене у великих розмірах).
Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі № 755/3365/15-к накладено арешт на нежитлове приміщення групи приміщень № 193-В (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває у володінні компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД». 
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року у справі №11-сс/796/1922/2016 апеляційну скаргу представника компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.
04 березня 2015 року державним реєстратором Глобою А.П. (Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві) внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про арешт нерухомого майна: нежитлового приміщення, групи приміщень № 193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м, по АДРЕСА_1 (номер запису про обтяження: 8937425).
Також встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 20 квітня 2018 року відкрито провадження у справі №910/3755/18 за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ТОВ «Кейн Трейд Юніон», компанія з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД», компанія з обмеженою відповідальністю «Соранто Холдінгз ЛТД» про витребування майна.
25 квітня 2019 року між акціонерною компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець передає у власність покупцю нежитлове приміщення загальною площею 162,3 кв.м, група приміщень №193в (в літ.А), що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. та зареєстровано в реєстрі за № 529. На підставі вказаного договору 25 квітня 2019 року право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_1 , номер запису про право власності: 31361155.
Того ж дня, тобто 25 квітня 2019 року, ОСОБА_2 (Чигиринський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області) внесено запис про припинення обтяження, запис про яке внесено 04 березня 2015 року. Підставу припинення обтяження не зазначено.
29 березня 2018 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю КОВ «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» про витребування з чужого незаконного володіння на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлового приміщення, група приміщень № 193в (в літ.А), загальною площею 162,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з його незаконним вибуттям із володіння Київради (справа № 910/3755/18). 
На обґрунтування господарського позову (справа № 910/3755/18) прокурор зазначав, що спірне майно належить позивачеві на праві власності та останнім не приймалось жодного рішення про його відчуження ані на користь третіх осіб, ані на користь відповідача, відповідно, майно в силу приписів ст.317, п.3 ч.1 ст.388 ЦК України підлягає витребуванню навіть у добросовісного набувача.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду міста Києва від 08 жовтня 2019 року у справі № 910/3755/18 задоволено позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна у компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД».
Постановою Північного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2020 року рішення Господарського суду міста Києва від 08 жовтня 2019 року у справі №910/3755/18 скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна.
Постановою Касаційного господарського суду від 27 вересня 2022 року у справі №910/3755/18 постанову Північного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2020 року змінено та викладено її мотивувальну частину в редакції даної постанови. Резолютивну частину постанови Північного апеляційного господарського суду від 09 грудня 2020 року у справі № 910/3755/18 залишено без змін.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.
У зв`язку з адміністративно-територіальною реформою в місті Києві пунктами 1, 2 рішення Київської міської ради №208/1642 від 27 грудня 2001 року затверджено перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва (додаток 1) та районів міста (додатки 2-11).
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, корпоративні права в юридичних особах, у тому числі банках, страхових компаніях чи інших господарських товариствах, майно житлового фонду, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.
У справі встановлено та не заперечується сторонами, що приміщення за адресою: місто Київ, вул. Ентузіастів, 11, було включено до переліку об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва з 2001 року на підставі рішення Київської міської ради №208/1642 від 27 грудня 2001 року «Про формування комунальної власності територіальних громад районів міста Києва». 
Рішенням Київської міської ради №284/5096 від 02 грудня 2010 року «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» затверджено оновлений перелік об`єктів комунальної власності, до якого, зокрема, увійшов житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який згідно з розпорядженням Київської міської державної адміністрації №1112 від 10 грудня 2010 року «Про питання організації управління районами в місті Києві» був переданий до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. 
Натомість спірне нежитлове приміщення з липня 2012 року закріплено на праві господарського відання за комунальним підприємством «Міський магазин» у відповідності до прийнятого Київською міською радою рішення №708/8045 від 12 липня 2012 року «Про закріплення нежитлових приміщень за комунальним підприємством «Міський магазин» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та оформлено акт приймання-передачі нежитлового приміщення загальною площею 164,7 кв.м по АДРЕСА_1 , станом на 31 серпня 2012 року.
Таким чином матеріалами справи підтверджується, що право власності на спірне нежитлове приміщення територіальною громадою в особі Київської міської ради набуте у відповідності до законодавства та на підставі нормативно-правових актів. Право власності на спірне нерухоме майно було набуте територіальною громадою міста Києва до 2004 року, тобто до набрання чинності ЦК України, яким передбачено, що набуття власності на нерухоме майно пов`язане із державною реєстрацією такого права.
Наведене узгоджується з позицією щодо підтвердження права власності територіальної громади міста Києва на нерухоме майно відповідними рішеннями Київради, викладеною в постановах Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, від 04 листопада 2020 року у справі № 761/46240/16.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Установивши вказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідачів про те, що позивачем не доведено наявність у нього права власності на спірне майно, з огляду на відсутність відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки, як встановлено вище, Київською міською радою було набуте спірне майно до 2004 року, в той час як лише після набрання чинності ЦК України у 2004 році набуття права власності на нерухоме майно було нерозривно пов`язане з моментом державної реєстрації такого права.
Також судом першої інстанції правильно враховано, що відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до травня 2014 року будь-яких записів з приводу спірного об`єкту нерухомого майна свідчить про не вчинення позивачем жодних легітимних дій щодо відчуження такого майна та, відповідно, перебування у власності територіальної громади міста Києва спірного майна до дати реєстрації в Реєстрі права власності на спірне майно за ТОВ «Кейн Трейд Юніон».
Наведене також підтверджуються листом Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №062/11-10-1360 від 17 березня 2023 року, з якого слідує, що Департамент не здійснював приватизацію нежитлового приміщення загальною площею 162,3 кв.м, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та рішення Київською міською радою щодо їх приватизації не приймалося.
Крім того, листом Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №103/2264/9/1 від 30 березня 2023 року підтверджується, що Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією не вчинялись приватизаційні дії, передбачені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 січня 2011 року № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» стосовно нежитлового приміщення загальною площею 162,3 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з ч.1 ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.
У відповідності до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом (ч.2 ст.182 Цивільного кодексу України).
Також ч.4 ст.334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ст.ст.2, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.
Отже з 01 січня 2004 року набуття права власності на нерухоме майно відбувається в момент здійснення державної реєстрації такого права.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі №918/1377/16.
Відтак, ураховуючи приписи Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст.ст.1,4,5), ЦК України (ст.ст.181, 182, 316, 317, 334), вибуття із власності територіальної громади міста Києва нежитлових приміщень, група приміщень №193в (в літ.А), загальною площею 162,3 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , вперше мало місце на користь ТОВ «Кейн Трейд Юніон» на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року у справі №410/1140/14-ц, провадження №2-410/368/14, оскільки 23 травня 2014 року була здійснена державна реєстрація права власності на таке майно за ТОВ «Кейн Трейд Юніон» (номер запису про право власності 5801101).
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року у справі №410/1140/14-ц позов ТОВ «Кейн Трейд Юніон» задоволено. Визнано дійсним договір позики із заставним забезпеченням, укладений 13 грудня 2013 року між ТОВ «Кейн Трейд Юніон» та ОСОБА_3 . Припинено право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення (в літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м. Визнано за ТОВ «Кейн Трейд Юніон» право власності на нежитлове приміщення (в літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м. 
Це рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року у справі №410/1140/14-ц в апеляційному порядку не оскаржувалось. 
Установлено, що вказане рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року у справі №410/1140/14-ц стало підставою для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне провадження №42019101070000180 від 20 червня 2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України (постановлення суддею завідомо неправосудного рішення).
Обґрунтовуючи право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення (в літ. А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м, у рішенні Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року міститься посилання на рішенням третейського суду №22/2007 від 28 грудня 2007 року.
При вирішення спору про припинення права власності ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно, Брянківським міським судом Луганської області від 06 травня 2014 року (справа №410/1140/14-ц) не вказано суті рішення третейського суду №22/2007 від 28 грудня 2007 року, назву особи, що прийняла таке рішення, моменту виникнення у ОСОБА_3 права власності на спірне майно та інших обставин, які є обов`язковими при вирішенні даної категорії спорів, що унеможливлює встановлення судом шляхом направлення запиту до такого третейського суду суті спору та суті рішення третейського суду №22/2007 від 28 грудня 2007 року або витребування матеріалів справи, в межах якої було прийняте вказане рішення.
При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що в Україні з 2004 року існує заборона розгляду третейськими судами справ, однією із сторін в яких є орган місцевого самоврядування в силу положень п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».
Тому існують законодавчо обґрунтовані підстави вважати, що в межах третейської справи №22/2007 не був легітимно розглянутий спір за участю Київської міської ради щодо спірного нерухомого майна. 
За положеннями ч.3 ст. 55 Закону України «Про третейські суди» (в редакції станом на 2007 рік), виконання рішення третейського суду, якщо воно потребує вчинення дій органами державної влади, органами місцевого самоврядування та їх службовими особами, здійснюється за умови видачі компетентним судом виконавчого документа.
Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) «Zand v Austria» зазначається про те, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів…» З огляду на це, не вважається «судом встановленим законом» орган, котрий не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Так, ч.1 ст.125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
На позови, що виникають з приводу нерухомого майна законодавчо встановлена виключна підсудність - за місцезнаходженням майна або основної його частини (ч.1 ст.114 ЦПК України, яка була чинна станом на дату постановлення рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року у справі №410/1140/14-ц).
Таким чином, розглянувши спір щодо права власності на нерухоме майно, місцезнаходженням якого є: АДРЕСА_1 , Брянківський міський суд Луганської області вийшов за межі визначеної для нього підсудності спорів та прийняв рішення про права та обов`язки сторін (у тому складі, який мав місце у межах справи №410/1140/14-ц), у спорі який підлягав вирішенню за виключною підсудністю Дніпровським районним судом міста Києва, а тому відповідно до ст. 6 Конвенції зазначене рішення суду у справі №410/1140/14-ц є таким, що прийняте «судом не встановленим законом».
Аналогічні висновки за тотожних обставин були викладені Верховним Судом у постанові від 15 травня 2018 року у справі №910/12532/16.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази набуття ОСОБА_3 права власності на спірне нежитлове приміщення.
Як правильно зазначив суд першої інстанції, єдиним фактичним обґрунтуванням набуття ОСОБА_3 права на спірне майно у рішенні Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року у справі № 410/1140/14-ц є посилання на рішення третейського суду № 22/2007 від 28 грудня 2007 року. Водночас таке посилання саме по собі не може вважатися достатнім підтвердженням виникнення права власності на нерухомість у порядку, передбаченому законом, оскільки після набрання чинності ЦК України право власності на нерухоме майно пов`язується з державною реєстрацією.
У зв`язку з цим суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що з огляду на приписи Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст.ст. 1, 4, 5) та ЦК України (ст.ст. 181, 182, 316, 317, 334), у ОСОБА_3 не виникло права власності, яке включає і правомочність розпорядження спірним об`єктом.
Отже суд першої інстанції правильно зазначив, що є юридично неможливим припинення права власності у особи, яка такого права не набула, а тому спірне майно не могло бути правомірно передане ОСОБА_3 у заставу (іпотеку) іншій особі.
У той же час в ухвалі Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року у справі №755/29262/14-к було встановлено, що ні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, ні в органах бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ), право власності на нежитлове приміщення (в літ.А), розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м, не було зареєстроване за ОСОБА_3 , свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення не видавалось. 
Доказів протилежного матеріали справи не містять та сторонами не надано.
З наданих Головним управлінням статистики у місті Києві фінансових звітів вбачається, що у ТОВ «Кейн Трейд Юніон» за перший квартал, перше півріччя та дев`ять місяців 2013 року не було оборотних активів чи доходів, а основними засобами були кошти у розмірі 1 000 грн 00 коп., внесені до статутного капіталу ТОВ «Кейн Трейд Юніон» (а.с.55-57, т.3).
Такі обставини у сукупності з відсутністю у попередній (звітний) період у ТОВ «Кейн Трейд Юніон» активів (окрім статутного капіталу у розмірі 1 000 грн 00 коп.) та належних доказів перерахунку (надання) ОСОБА_3 коштів, свідчать про відсутність фінансової можливості у ТОВ «Кейн Трейд Юніон» надати ОСОБА_3 у позику за договором позики із заставним забезпеченням, укладеним 13 грудня 2013 року, коштів у розмірі 100 000 грн 00 коп. та відповідно відсутні належні та допустимі докази фактичного надання таких коштів ОСОБА_3 .
До того ж, ТОВ «Кейн Трейд Юніон» в межах справи №410/1140/14-ц просило суд визнати дійсним не посвідчений нотаріально договір позики із заставним забезпеченням, укладений 13 грудня 2013 року між ТОВ «Кейн Трейд Юніон» і ОСОБА_3 , на підставі ст. 334 ЦК України.
Відповідно до ч.3 ст.334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.
Нотаріальне посвідчення правочинів, що вчиняються у письмовій формі, є обов`язковим лише у випадках, передбачених законом (ч.1 ст.209 ЦК України).
Зокрема, обов`язкове нотаріальне посвідчення, встановлене стосовно договорів застави нерухомого майна (ч.1 ст. 577 ЦК України).
У відповідності до ч.4 ст.334 ЦК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону.
Оскільки вказаний договір позики із заставним забезпеченням від 13 грудня 2013 року в силу ч.1 ст.577 ЦК України підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, однак його сторонами таких дій не вчинено, то відповідно такий договір не є укладеним і не створює прав та обов`язків для його сторін, а відтак і не підлягає визнанню дійсним на підставі ст. 334 ЦК України.
Тому враховуючи, що рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року справі №410/1140/14-ц не може встановлювати преюдиційності жодних обставин, а судом встановлено відсутність правових підстав для набуття ТОВ «Кейн Трейд Юніон» права власності на спірне майно, то вибуття нежитлового приміщення (в літ.А), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 162,3 кв.м, із власності територіальної громади міста Києва відбулось неправомірно та без відповідного волевиявлення власника в особі Київської міської ради.
Відповідно до ст. 41 Конституції України що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом ст.ст.317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.
У системі правових норм, що регулюють цивільно-правовий захист права власності, центральне місце займають норми, які передбачають такий речово-правовий спосіб захисту права, як витребування майна із чужого незаконного володіння - віндикація.
У відповідності до ч.1 ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. 
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульний володілець), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.
Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених частиною 1 статті 388 Цивільного кодексу України, зокрема, якщо майно вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (було загублено, викрадено, вибуло з їхнього володіння іншим шляхом).
У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК України.
У такому випадку діюче законодавство не пов`язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договором права відчужувати це майно. Витребування майна від добросовісного набувача у такому випадку залежить від наявності волі на передачу цього майна у власника майна - відчужувача за першим договором у ланцюгу договорів.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦКУ України залежить від того, у який спосіб майно вибуло із його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі №910/3496/17.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на особливість правової природи віндикації.
Так, Велика Палата Верховного Суду зазначила у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) про те, що умовами звернення з таким позовом є: 1) позивач є власником майна; 2) власник фактично втратив володіння річчю; 3) відповідач є незаконним володільцем; 4) власник і володілець не перебувають у договірних відносинах; 5) предметом позову може бути тільки індивідуально визначена річ; 6) ця річ на момент розгляду спору повинна існувати в натурі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Для вирішення даного спору про витребування майна із чужого незаконного володіння є необхідним встановлення чи з волі власника майно вибуло із його володіння, однак суд вважає за доцільне також встановити чи є особа добросовісним набувачем майна та чи набуто ним таке майно за відплатним договором.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що вибуття спірного майна із власності територіальної громади міста Києва відбулось за відсутності волі власника в особі Київської міської ради на його відчуження.
У відповідності до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.
Як зазначалося вище, 23 травня 2014 року на підставі рішення Брянківського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 року у справі №410/1140/14-ц право власності на спірне майно: група приміщень №193в (літ. А), загальною площею 162,3 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , було зареєстроване за ТОВ «Кейн Трейд Юніон».
04 червня 2014 року між компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» (позикодавець) та компанією з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД» (позичальник) укладено договір позики, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику позики у розмірі 2 700 000 грн 00 коп. на термін 15 календарних років з моменту набрання чинності цим договором, тобто до 04 червня 2019 року. Цей договір був укладений від імені компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» повіреним Жибуртом В.А., директором компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» є Марікка Теодулу.
У подальшому, спірне майно було відчужене ТОВ «Кейн Трейд Юніон» на користь компанії з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД» на підставі договору купівлі-продажу №1183 від 05 червня 2014 року.
14 серпня 2014 року право власності на спірне майно від компанії з обмеженою відповідальністю «Сімолтана Інвестментс ЛТД» перейшло до компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 14 серпня 2014 року, реєстровий номер 1707. Вказаний договір був укладений від імені компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» повіреним ОСОБА_4 .
Того ж дня, тобто 14 серпня 2014 року, між компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» (позичальник) та компанією з обмеженою відповідальністю «Соранто Холдінгз ЛТД» (позикодавець) укладено договір позики, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику позики у розмірі 2 700 000 грн 00 коп. на термін 15 календарних років з моменту набрання чинності цим договором, тобто до 14 серпня 2029 року. Вказаний договір був укладений від імені компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» повіреним Жибуртом В.А. Директором компанії з обмеженою відповідальністю «Соранто Холдінгз ЛТД» є ОСОБА_5 .
Крім того, 14 серпня 2014 року компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» було передано спірне нерухоме майно в іпотеку компанії з обмеженою відповідальністю «Соранто Холдінгз ЛТД» за іпотечним договором від 14 серпня 2014 року, реєстровий №1710, на забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед позикодавцем з повернення суми позики, наданої компанією з обмеженою відповідальністю «Соранто Холдінгз ЛТД» згідно з договором позики від 14 серпня 2014 року, до 04 червня 2030 року. Вказаний договір був укладений від імені компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» повіреним ОСОБА_4 
05 вересня 2014 року спірне майно було передано ТОВ «Інтерком» в управління згідно з договором управління майном №1815 від 05 вересня 2014 року. 
При цьому засновниками ТОВ «Інтерком» є ОСОБА_4 (розмір внеску до статутного фонду - 18 315 грн 00 коп.) та ОСОБА_1 (розмір внеску до статутного фонду - 185 грн 00 коп.).
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що 09 жовтня 2014 року за фактом вибуття нежитлових приміщень, група приміщень №193в (в літ.А), загальною площею 162,3 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості про кримінальне провадження №12014100040013657 від 09 жовтня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.190 КК України (шахрайство, вчинене у великих розмірах).
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі №755/3365/15-к, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року у справі №11-сс/796/1922/2016, накладено арешт на спірне майно - групу нежитлових приміщень, група приміщень №193в (в літ.А), загальною площею 162,3 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
29 листопада 2017 року працівниками Київської міської ради було проведено технічну інвентаризацію нежитлових приміщень, група приміщень №193в (літ. А), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якої зафіксовано, що приміщення площею 162,3 кв.м (яке було предметом спору у рішенні Брянського міського суду Луганської області від 06 травня 2014 у справі №410/1140/14-ц та кінцевим набувачем якого є відповідач ОСОБА_1 ) та приміщення площею 164,7 кв.м (яке належить на праві власності територіальній громаді міста Києва та Київською міською радою було передано на баланс КП «Міський магазин») є одним і тим самим приміщенням (а.с.74-80, т.1).
Установлено, що 16 квітня 2019 року між адвокатським об`єднанням «Легалінвест» в особі адвоката Жевак Л.М. та компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» в особі Возного О.А. було укладено договір про надання правової допомоги. Тому 16 квітня 2019 року представником відповідача - адвокатом Жевак Л.М. подано через відділ діловодства Господарського суду міста Києва клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та продовження строку підготовчого провадження, яке мотивоване необхідністю зупинення провадження на шість місяців для належного повідомлення відповідача про розгляд даного спору та вручення за судовим дорученням документів. 
Також актуальним представником ОСОБА_1 - адвокатом Павлієм А.Г. подано до Господарського суду міста Києва (у справі № 910/3755/18) за першим позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Київської міської ради про витребування майна у компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис Лтд» клопотання про відкладення підготовчого засідання для надання можливості ознайомитись зі змістом позову. Протокольною ухвалою Господарського суду міста Києва від 16 квітня 2019 року відкладено підготовче засідання на 14 травня 2019 року.
25 квітня 2019 року між компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, реєстровий №529, предметом якого є відчуження нежитлових приміщень, група приміщень №193в (в літ. А), площею 162,3 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Дата державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 - 25 квітня 2019 року, індексний номер рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 13349100.
Установлено та не спростовано відповідачами, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з адвокатом ОСОБА_6 з 15 вересня 1979 року, актовий запис №1411.
При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що договір купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року був укладений від імені компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» представником за довіреністю Возним О.А., в той час, як в межах розгляду Господарським судом міста Києва справи 910/3755/18 адвокат Жевак Л.М. представляла інтереси компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД».
07 травня 2019 року між ОСОБА_1 (позичальник) і ТОВ «Центробудсервіс КС» (позикодавець) укладено договір позики №1, предметом якого є надання позикодавцем позичальнику суми позики у розмірі 200 000 грн 00 коп., зі строком повернення до 07 травня 2024 року. Вказаний договір був укладений від імені ТОВ «Центробудсервіс КС» директором ОСОБА_7 .
Того ж дня, тобто 07 травня 2019 року, ОСОБА_1 , було передано спірне нерухоме майно (група приміщень №193в (в літ. А), площею 162,3 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 в іпотеку ТОВ «Центробудсервіс КС» за іпотечним договором від 07 травня 2019 року, реєстровий №877, на забезпечення виконання зобов`язань з повернення суми позики, наданої згідно з договором позики від 07 травня 2019 року, до 07 травня 2024 року. 
Засновниками ТОВ «Центробудсервіс КС» є ОСОБА_4 (розмір внеску до статутного фонду - 1 000 грн 00 коп.) та ОСОБА_8 (розмір внеску до статутного фонду - 1 000 грн 00 коп.).
При цьому судом першої інстанції правильно встановлено, що 25 квітня 2019 року було незаконно (без відповідної правової підстави) припинено обтяження - арешт нерухомого майна, який накладений ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі №755/3365/15-к на нежитлові приміщення, група приміщень №193в (в літ. А), площею 162,3 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що правочини, які укладались з приводу спірного майна (відчуження, передання в іпотеку) були вчинені пов`язаними особами: 
- ОСОБА_4 - як повіреним компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», як засновником (з 08 вересня 2015 року керівником) ТОВ «Інтерком» (якому у 2014 році було передано в управління спірне майно) та як засновником ТОВ «Центробудсервіс КС»; 
- ОСОБА_7 - як представником компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» та директором ТОВ «Центробудсервіс КС»; 
- ОСОБА_1 - як засновником ТОВ «Інтерком» та чоловіком представника компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзи ЛТД» у справі 910/3755/18 - адвоката Жевак Л.М. (засновник ТОВ «Центробудсервіс КС»).
Ці обставин у своїй сукупності та взаємозв`язку свідчать про консолідованість дій цих осіб, які починаючи з 2014 року були спрямовані, на вчинення низки правочинів для створення уяви пересічної особи у добросовісності набуття спірного нерухомого майна.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачам було достеменно відомо про чинність ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі №755/3365/15-к, в тому числі станом на дату відчуження спірного майна на користь ОСОБА_1 25 квітня 2019 року, з огляду на ту обставину, що в межах розгляду справи 910/3755/18 судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції в описових частинах рішень встановлено, що ухвала про арешт долучалась представниками відповідача - компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», до матеріалів справи до укладення такого правочину.
До того ж відповідачу акціонерній компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» також було достеменно відомо про існування та чинність ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі №755/3365/15-к, в тому числі станом на дату відчуження спірного майна на користь ОСОБА_1 , оскільки така ухвала оскаржувалась представником акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» до Апеляційного суду міста Києва та ухвалою від 30 червня 2016 року була залишена без змін, а скарга без задоволення. Вказані обставини свідчать про недобросовісність компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» та про умисне відчуження спірного майна всупереч встановленій судом забороні.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для обґрунтованих сумнівів, що ОСОБА_1 станом на дату укладення договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року не було відомо про накладений ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі №755/3365/15-к арешт на нежитлові приміщення, група приміщень №193в (в літ. А), площею 162,3 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
В цьому аспекті слід звернути увагу, що дія встановлених відповідною ухвалою суду обмежень (арешту) не залежить від їх реєстрації у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки положення чинного процесуального законодавства України не ставлять чинність вжитих судом заходів до забезпечення позову (кримінального провадження) в залежність від наявності чи відсутності у відповідному державному реєстрі внесених на підставі ухвали суду, якою їх було вжито, записів (див. правові висновки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №543/730/14-ц).
Таким чином фактична передача спірного майна у власність ОСОБА_1 , оформлена договором купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року, здійснена за наявності обтяження такого майна судовим арештом, існування якого в силу приписів ст.ст.19, 129-1 Конституції України унеможливлювало вчинення щодо нього будь-яких дій, спрямованих на його відчуження чи розпорядження ним, оскільки станом на дату відчуження спірного майна у власність ОСОБА_1 та передання його в іпотеку ТОВ «Центробудсервіс КС», ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2015 року у справі №755/3365/15-к була чинною, а відтак у жодної особи (в тому числі у державного реєстратора) не було права знімати запис про арешт із спірного майна.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання представників відповідачів щодо можливого припинення дії ухвали про арешт у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, оскільки закінчення строку на досудове розслідування у кримінальному провадженні не має своїм наслідком автоматичне зняття арешту або нівелювання чинності ухвали про його накладення.
Відповідно до ч.1 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч. 2 ст. 228 ЦК України).
Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.
При цьому, категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.
Правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі №6-1528цс15.
За такого правового регулювання та фактичних встановлених обставин, суд першої правильно виснував, що дії відповідачів та нібито попередніх власників спірного майна не викликають жодних сумнівів у тому, що останні, вчиняючи правочини, на підставі яких відбувався перехід права власності, та пов`язані із обтяження такого нерухомого майна, мали намір незаконно заволодіти спірним нерухомим майном, свідомо нехтували як імперативними приписами Конституції України та ЦК України в частині обов`язковості державної реєстрації передання в заставу нерухомого майна, так і приписами Кримінального кодексу України (ст. 382), вчиняючи діяння, які містять ознаки кримінальних правопорушень, а відтак дані правочини є такими, що порушують публічний порядок, а отже є нікчемними.
Так, відповідач акціонерна компанія з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» станом на дату укладення договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року, предметом якого є відчуження на користь ОСОБА_1 нежитлових приміщень, група приміщень №193в (в літ. А), площею 162,3 кв.м, а також сам ОСОБА_1 та його дружина - ОСОБА_8 , яка була представником акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» в межах справи №910/3755/18 та в момент укладання такого правочину була обізнана із матеріалами справи, були достеменно обізнаними із накладенням арешту на спірне майно та існуванням ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі №755/3365/15-к, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року у справі №11-сс/796/1922/2016.
До того ж відповідачі могли та повинні були бути обізнаними на момент укладення договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року про існування та чинність ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року про накладення арешту на спірне майно.
Зокрема, ОСОБА_1 є засновником ТОВ «Інтерком», якому ще у 2014 році було передано в управління спірний об`єкт, що об`єктивно зумовлювало його обізнаність щодо правового статусу майна, наявних обмежень та судових спорів навколо нього.
Так само на дату укладення іпотечного договору від 07 травня 2019 року на користь ТОВ «Центробудсервіс КС», відповідачі не могли діяти без урахування зазначеного арешту, оскільки засновником цього товариства є ОСОБА_8 - дружина відповідача ОСОБА_1 , а також вона є представником компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» у справі № 910/3755/18, а отже вона була безпосередньо обізнана з матеріалами судового спору і наявними обтяженнями щодо спірного майна.
Водночас установлено, що нежитлове приміщення площею 164,7 кв.м, яке належить територіальній громаді міста Києва, є тотожним нежитловому приміщенню площею 162,3 кв.м, яке є предметом витребування у цій справі. При цьому різниця у 2,4 кв.м у технічних паспортах, що подавалися нібито попередніми власниками, за висновком суду має характер штучної зміни технічних показників та спрямована на створення видимості іншого об`єкта і, як наслідок, приховування неправомірного заволодіння майном.
Так само суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги відомості Департаменту комунальної власності міста Києва та Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про те, що відповідними органами не приймались рішення щодо приватизації нежитлового приміщення площею 162,3 кв.м/164,7 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , а також інформацію КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про те, що право власності на вказане приміщення за відповідними особами не реєструвалося.
Крім того, як убачається з наданого КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» поверхового плану підрахунку площ нежитлових приміщень у будинку за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа 1 806,70 кв.м), у ньому відсутні два окремі нежитлові приміщення, площі яких відповідали б 162,3 кв.м та 164,7 кв.м одночасно, що додатково підтверджує встановлену судом обставину про те, що приміщення площею 164,7 кв.м та приміщення площею 162,3 кв.м є одним і тим самим об`єктом нерухомого майна, який і підлягає витребуванню у даному спорі.
Оскільки встановлено обставини чинності арешту спірного нерухомого майна у кримінальному провадженні, обізнаності компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» та ОСОБА_1 із таким арештом та факт його продажу без зняття арешту у передбаченому КПК України порядку, то в даному випадку дійсно мало місце істотне порушенням законодавства України, яке вимагає відповідного реагування суду, незалежно від оспорювання учасниками провадження угод з відчуження такого майна.
Так у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.
Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно.
На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (див. пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
У практиці ЄСПЛ, зокрема у рішеннях у справах «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року, виокремлено три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення ст.1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Таким чином, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.
Отже, установивши наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив факт порушення права власності територіальної громади міста Києва, оскільки нежитлове приміщення - група приміщень № 193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м, що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 370401680366, вибуло з комунальної власності поза волею законного власника - Київської міської ради, без прийняття будь-якого рішення про його відчуження чи приватизацію.
Первинна державна реєстрація права за іншою особою у 2014 році здійснена на підставі судового рішення, ухваленого без дотримання правил виключної підсудності та за відсутності належних правових підстав для виникнення права власності, а подальші переходи права ґрунтувалися на похідних правочинах, які не могли створити законних підстав для припинення права територіальної громади. 
Унаслідок цього право власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на вказаний об`єкт нерухомості є дійсно порушеним, а витребування зазначеного майна спрямоване на відновлення стану, що існував до порушення.
Колегія суддів вважає, що всупереч доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем та мирно володіє належним йому майном, суд першої інстанції правильно виснував, що спірне нерухоме майно - нежитлове приміщення, група приміщень №193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 370401680366) - вибуло з власності територіальної громади міста Києва поза її волею та без прийняття Київською міською радою рішення про його відчуження.
Суд першої інстанції правильно встановив, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року спірне майно перебувало під судовим арештом, накладеним ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі №755/3365/15-к, яка залишалась чинною та не була скасована у встановленому законом порядку. Наявність такого обтяження унеможливлювало вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження чи розпорядження зазначеним об`єктом нерухомості.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за встановлених обставин відсутні правові підстави вважати набуття ОСОБА_1 права власності таким, що відбулося у спосіб, передбачений законом. Сам по собі факт державної реєстрації права власності не створює речового права за відсутності належної правової підстави для його виникнення, якщо встановлено, що первісне вибуття майна відбулося неправомірно та поза волею власника.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення права територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради внаслідок незаконного вибуття спірного нежитлового приміщення з її володіння як власника поза її волею. 
Доводи апеляційної скарги про гарантії мирного володіння майном у розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставними, оскільки зазначена норма забезпечує захист лише законно набутого майна.
Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відхилив доводи представника Жевака В.М. про відсутність у прокурора повноважень на звернення з позовом в інтересах Київської міської ради, оскільки позов подано з метою захисту інтересів держави та територіальної громади міста Києва, що відповідає ч.1 ст.24 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 4 ст.56 ЦПК України. При цьому правова позиція Конституційного Суду України, викладена у рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99, підтверджує право прокурора самостійно визначати наявність порушення інтересів держави та необхідність їх судового захисту. Оскільки спір стосується незаконного вибуття об`єкта комунальної власності та порушення економічних інтересів територіальної громади, прокурор обґрунтовано звернувся до суду в інтересах держави в особі Київської міської ради як органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, про застосування якого до ухвалення оскаржуваного рішення суду письмово заявляли відповідачі.
Так, суд першої інстанції виснував, що з огляду на те, що спірні нежитлові приміщення не є відокремленим нерухомим майном та у буд. АДРЕСА_1 розміщуються і інші об`єкти нерухомості (загальною площею 1084,60 кв.м), то суд погодився з доводами прокурора та Київської міської ради, що їм не було достеменно відомо, що приміщення площею 164,7 кв.м є тим самим приміщенням площею 162,3 кв.м до 29 листопада 2017 року (дата проведення на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року із залученням ТОВ «Земюрконсалтинг» технічної інвентаризації спірного нежитлового приміщення). При цьому суд зазначив, що посилання представників відповідачів на неправомірність проведення такої технічної інвентаризації ТОВ «Земюрконсалтинг» та спеціалістом ОСОБА_9 , не підтверджені жодними доказами.
Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що Київська міська рада достеменно дізналась про факт вибуття з власності територіальної громади міста Києва спірного майна лише після здійсненої в межах кримінального провадження №12014100040013657 технічної інвентаризації спірного майна, яка мала місце 29 листопада 2017 року, а відтак саме від цієї дати починається перебіг позовної давності.
Крім того, суд першої інстанції визнав такими, що заслуговують на увагу доводи про те, що Київська міська рада не була учасником судової справи №410/1140/14-ц та не є стороною правочинів, які супроводжували незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади міста Києва, у неї відсутні документи (докази), необхідні для звернення із позовом до суду, а інформація та документи, необхідні для звернення до суду із позовом про витребування такого майна були отримані лише в межах процесуальних заходів, що здійснюються в рамках досудового розслідування кримінального провадження.
За таких обставин, з огляду на встановлення приписами ЦПК України обов`язку позивача подати всі докази, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, разом з поданням позовної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що у Київської міської ради була відсутня об`єктивна можливість звернутись до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до відповідача про витребування майна, який би відповідав вимогам цивільного процесуального закону.
Отже, враховуючи, що про вибуття із власності територіальної громади міста Києва нежитлового приміщення площею 164,7 кв.м по АДРЕСА_1 , позивач достеменно довідався лише 29 листопада 2017 року після проведення технічної інвентаризації та встановлення тотожності цього приміщення до нежитлового приміщення площею 162,3 кв.м, право власності на яке станом на 29 листопада 2017 року було зареєстроване за акціонерною компанією з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», у позивача почався відлік строку позовної давності. З позовом про витребування майна з незаконного володіння акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», прокурор в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувся 28 березня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності.
Також суд зазначив, що у межах розгляду даної цивільної справи, прокурором в інтересах держави в особі Київської міської ради, заявлені вимоги про витребування майна з незаконного володіння ОСОБА_1 , яке останній набув за договором купівлі-продажу від 25 квітня 2019 року. З даним позовом прокурор звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва 11 липня 2019 року, тобто в межах строку позовної давності.
Проте з такими висновками суду першої інстанції погодись не можна, виходячи з такого. 
Так, з матеріалів справи вбачається, що 23 серпня 2019 року до суду першої інстанції від представника акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» - Павлія А.Г. надійшов відзив на позовну заяву, у якому він заявив про пропуск прокурором трирічного строку позовної давності (а.с.115-123, т.1).
30 серпня 2019 року відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позов, у якому він також заявив про пропуск прокурором строку позовної давності та просив відмовити у позові (а.с.135-138, т.1).
12 вересня 2019 року до суду першої інстанції від представника акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД» - адвоката Павлія А.Г. та від ОСОБА_1 надійшло дві окремі заяви про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна (а.с.174-146, т.1).
У пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження № 14-183цс18) зазначено, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
У ст.257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки.
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст. 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).
У цивільному законодавстві закріплені об`єктивні межі застосування позовної давності. Вони встановлюються: (а) прямо (стаття 268 ЦК України); (б) опосередковано, тобто з урахуванням сутності заявленої позовної вимоги (див. пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц).
Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а стаття 268 цього Кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності.
Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).
Отже, якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19) зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (ч.4 ст.56 ЦПК України).
У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц (провадження № 14-85цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом порушених прав суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави.
Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду конкретизувала у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18): «позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів».
Крім того, у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц (провадження № 14-460цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновки про те, що обчислення позовної давності у разі звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
У визначенні перебігу позовної давності у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами, слід керуватися вимогами ЦК України та наведеними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 (провадження № 14-183цс18) та від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18), за якими позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор у випадках, коли прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Дотримання строку звернення до суду є однією з умов реалізації права на позов і пов`язано з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Інститут позовної давності запобігає виникненню стану невизначеності у правових відносинах. Правова визначеність є універсальною правовою категорією, дія якої поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (див. правовий висновок, викладений у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 369/3722/22 (провадження № 61-5882св23).
Колегія суддів враховує, що у даній цивільній справі за позовом Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради, поданим до Дніпровського районного суду міста Києва 11 липня 2019 року (а.с.1-18, т.1) міститься витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) про кримінальне провадження №12014100013657 від 09 жовтня 2014 року, коротка фабула якого викладена наступним чином: «Службові особи ТОВ «Інтерком» 19 вересня 2014 шляхом обману заволоділи нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 164,7 кв.м, що згідно рішення КМДА від 12 липня 2012 закріплено за КП «Міський магазин», чим завдали матеріального збитку у великих розмірах» (а.с.73, т.1).
Також у справі наявна ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі №755/3365/15-к, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 червня 2016 року у справі №11-сс/796/1922/2016, згідно з якою накладено арешт на спірне майно - групу нежитлових приміщень, група приміщень №193в (в літ. А), загальною площею 162,3 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.65-67, т.1).
Установлено, що ні у суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи, прокурор і Київська міська рада не ставили під сумнів та не спростували те, що:
- згідно з протоколом оперуповноваженим ВДСБЕЗ Дніпровського РУ ГУ в місті Києві Прилєпко Г.К. про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 23 вересня 2014 року, від в.о. директора КП «Міський магазин» виконавчого органу Київради було прийнято заяву про те, що з 19 вересня 2014 року невідомі особи здійснюють охорону приміщення площею 164,7 кв.м по АДРЕСА_1 , яке КМДА передало комунальному підприємству в господарське відання;
- ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі №755/3365/15-к про розгляд клопотання слідчого про арешт спірного нежитлового приміщення була постановлена за участю прокурора та представника КП «Міський магазин»;
- листом від 25 вересня 2014 року вих.№062/12/54/6-8104 Департамент комунальної власності міста Києва на запит Департаменту промисловості та розвитку підприємництва від 22 вересня 2014 року вих.№ 052-5616 повідомив, що на виконання рішення Київської міської ради від 12 липня 2012 року №708/8045 по акту приймання-передачі від 12 вересня 2012 року на баланс КП «Міський магазин» виконавчого органу КМДА передані нежитлові приміщення площею 164,7 кв.м на вул. Ентузіастів, 11. Тобто цей лист від 25 вересня 2014 вих.№062/12/54/6-8104 Департаментом комунальної власності міста Києва складено після прийняття органом дізнання заяви в.о. директора КП «Міський магазин» про злочин, за якою в подальшому 09 жовтня 2014 року було порушено кримінальне провадження №12014100040013657.
Вказані обставини у своїй сукупності та взаємозв`язку дають підстави для обґрунтованого висновку, що про порушення свого права Київська міська рада могла довідатися (і об`єктивно повинна була знати) не пізніше 25 вересня 2014 року. Саме цього дня Департамент комунальної власності міста Києва листом вих. №062/12/54/6-8104 від 25 вересня 2014 року, наданим у відповідь на офіційний запит іншого структурного підрозділу КМДА, підтвердив, що нежитлові приміщення площею 164,7 кв.м по АДРЕСА_1 передані на баланс КП «Міський магазин» на підставі рішення Київської міської ради від 12 липня 2012 року №708/8045, і що жодних рішень про їх відчуження, передачу в оренду чи включення до переліків приватизації не приймалося. Таким чином, орган місцевого самоврядування володів інформацією як про правовий статус майна, так і про відсутність правових підстав для його вибуття.
Крім того, 09 жовтня 2014 року було внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження №12014100040013657 за фактом заволодіння спірним приміщенням, що безпосередньо стосувалося вибуття об`єкта комунальної власності з володіння територіальної громади. Ініціюванню кримінального провадження передувала заява в.о. директора КП «Міський магазин» від 23 вересня 2014 року про незаконне заволодіння приміщенням.
Також про обізнаність уповноважених суб`єктів свідчить ухвала слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року у справі №755/3365/15-к, згідно з якою за участю прокурора та представника КП «Міський магазин» накладено арешт на групу приміщень №193-В (в літ. А), площею 162,3 кв.м, що підтверджує фактичну поінформованість про обставини вибуття майна та особу володільця.
Що стосується висновків суду першої інстанції про те, що перебіг позовної давності розпочався лише з 29 листопада 2017 року (дати проведення технічної інвентаризації спірного приміщення), то вони є помилковими, оскільки стороною позивача не спростовано того, що ще листом Департаменту комунальної власності міста Києва від 25 вересня 2014 року вих. №062/12/54/6-8104 було офіційно підтверджено, що на виконання рішення Київської міської ради від 12 липня 2012 року №708/8045 нежитлові приміщення площею 164,7 кв.м по АДРЕСА_1 передані на баланс КП «Міський магазин», а інших розпорядчих документів щодо передачі вказаного об`єкту з балансу КП «Міський магазин» в орендне користування чи включення до Програми приватизації не приймалось, тому у органу місцевого самоврядування вже на той момент були всі підстави вважати вибуття майна таким, що відбулося поза його волею. 
За відсутності інших розпорядчих актів щодо приміщень у цьому будинку, не існувало правових підстав вважати, що мова йде про інше, індивідуально відокремлене спірне майно, відмінне від того, яке перебувало на балансі КП «Міський магазин».
Більше того, сама по собі обставина проведення 29 листопада 2017 року технічної інвентаризації спірного приміщення працівниками Київської міської ради не може визначати початок перебігу позовної давності, оскільки така дія залежала виключно від волевиявлення сторони позивача та здійснювалася в межах кримінального провадження, а тому не узгоджується з положеннями ч.1 ст.261 ЦК України. Перебіг позовної давності пов`язується не з моментом фіксації чи додаткового документального підтвердження вже відомих обставин, а з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила.
Подібного висновку про те, що інвентаризація майна не може визначати початок перебігу позовної давності, дійшов Верховний Суд у постанові від 29 травня 2019 року у справа № 922/329/18.
Крім того, у визначенні перебігу позовної давності у спірних правовідносинах апеляційний суд керується правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17 та від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, за якими позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор у випадках, коли прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Тобто навіть можлива необізнаність Київської міської ради про порушення її прав не може спростовувати фактів, що про такі порушення раніше стало відомо прокурору, який мав своєчасно вжити заходів задля захисту прав та інтересів держави в особі певного органу.
Аналогічні висновки містяться в постанова Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 352/467/18, від 23 лютого 2022 року у справі № 352/1710/18.
Отже, враховуючи, що Київська місцева прокуратура №4, правонаступником якої є Дніпровська окружна прокуратура міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернулась до суду з позовом 11 липня 2019 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, про застосування якого відповідачі та їх представники заявили у суді першої інстанції, подавши про це письмові заяви, що згідно з ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові, колегія суддів вважає, що позов прокурора не підлягає до задоволення з підстав пропуску строку позовної даності.
Однак суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, на вказані вище вимоги закону, правові висновки Верховного Суду та фактичні обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для відмови у задоволенні позову за спливом позовної давності.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про відмову у позові прокурора за спливом позовної давності.
Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч.13 ст.141 ЦПК України).
Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
За подання та розгляд апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у загальному розмірі 15 031 грн 50 коп. (а.с.26, 45, т.7).
Оскільки колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлія А.Г., скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в позові прокурора, то понесені ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 15 031 грн 50 коп. слід стягнути із Дніпровської окружної прокуратури міста Києва на його користь.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Павлія Андрія Григоровича задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2025 року - скасувати та ухвалити нове рішення.
У задоволенні позовних вимог Дніпровської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , акціонерної компанії з обмеженою відповідальністю «Велріндо Ентерпрайзис ЛТД», третя особа: товариство з обмеженою відповідальністю «Центрбудсервіс КС», про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна - відмовити.
Стягнути з Дніпровської окружної прокуратури міста Києва на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 15 031 (п`ятнадцять тисяч тридцять одна) грн 50 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 лютого 2026 року. 

Головуючий

Судді: