Справа № 177/363/24
Провадження № 2/177/77/26 
Р І Ш Е Н Н Я 
Іменем України
26 березня 2026 року 
Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Суботіної С. А.
за участі: секретаря Ференц Я. З., 
представника позивача    Мухи М.В.,
відповідача       ОСОБА_1 ,
представника третьої особи
Лозуватської сільської ради    Горбачової А.Г.,
третьої особи       ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі, у порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, представлений органом опіки та піклування, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діє самостійно та в інтересах неповнолітніх дітей, про поділ житлового будинку та припинення права власності, -
В С Т А Н О В И В:
Представник позивача ОСОБА_3 , адвокат Муха М.В., 21.02.2024 звернувся до суду з указаною позовною заявою, уточнивши яку 14.08.2025 та 12.09.2025, просив поділити житловий будинок АДРЕСА_1 , шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації в розмірі 509077,00 грн, визнавши за ОСОБА_1 право власності на належну ОСОБА_6 1/3 частку вказаного будинку та припинити право власності ОСОБА_3 на 1/3 частку вказаного житлового будинку, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати.
Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що за життя матері позивача, ОСОБА_7 , належав житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Після її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги є діти ОСОБА_7 , – ОСОБА_3 (позивач), ОСОБА_1 (відповідач) та ОСОБА_4 (третя особа). Позивачем 24.05.2023 отримано свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері на 1/3 частку земельної ділянки, площею 4,4758 га, кадастровий номер 1221884000:03:104:0003, та на 1/3 частку земельної ділянки, площею 4,1183 га, кадастровий номер 1221884000:03:004:0032, що розташовані на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області. Також, 26.06.2023 позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Хоча даний житловий будинок належить у рівних частках ОСОБА_6 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , відповідач самостійно вселився в будинок із всією сім`єю, дружиною ОСОБА_2 та дітьми ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , чим чинить позивачу, як співвласнику, перешкоди у володінні будинком. Спірний будинок має незначну житлову площу, яка зайнята родиною відповідача, де є неповнолітні діти, а тому неможливо забезпечити для кожного співвласника окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення) та ізольоване приміщення. При цьому, ОСОБА_1 має власне житло, де зареєстроване його місце проживання: АДРЕСА_1 . Оскільки у досудовому порядку відповідач вирішити спір не бажає, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою судді Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.
Відповідачем 04.03.2024 подано клопотання, в якому він зазначає про неможливість надати документи витребувані судом та прибути у судові засідання, оскільки перебуває на військовій службі, у зв`язку з чим, просив зупинити провадження в справі.
Ухвалою суду від 13.08.2024 провадження в справі зупинено до припинення перебування ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України.
Ухвалою суду від 27.06.2025 поновлено провадження в справі у зв`язку з виключенням ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини.
Ухвалою суду від 22.07.2025 залучено до участі в справі на стороні відповідача третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, представлений органом опіки та піклування, ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка діє самостійно та в інтересах неповнолітніх дітей.
Ухвалою суду від 11.11.2025 підготовче провадження в справі закрито, призначено розгляд справи по суті, задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків.
У судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву та просив її задовольнити з підстав та мотивів, що викладені в ній. У наданих 17.03.2026 письмових поясненнях просив вирішити питання розподілу судових витрат, а саме, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати зі сплати судового збору в розмірі 5090,00 грн, на проведення судово-будівельної експертизи в розмірі 3500,00 грн, на складання звіту про оцінку майна в розмірі 2500,00 грн, на правничу допомогу 10000,00 грн.
Відповідач у підготовчому засіданні 22.07.2025 надав документи, витребувані ухвалою суду від 22.02.2024. Зазначив, що проти задоволення позову заперечує, просив надати час для підготовки відзиву на позовну заяву.
Третя особа: ОСОБА_2 у підготовчому засіданні 25.09.2025 проти задоволення позовних вимог заперечувала також повідомила, що житла іншого не мають, грошових коштів на його придбання також, а відповідач ОСОБА_1 перебуває на військовій службі.
Представник третьої особи, органу опіки та піклування Лозуватської сільської ради Горбачова А.Г., у судовому засіданні пояснила, що відповідач з родиною (дружиною та двома неповнолітніми дітьми) фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Представниками служби в справах дітей проведено обстеження житлово-побутових умов домоволодіння за місцем реєстрації відповідача: АДРЕСА_1 та встановлено, що вказаний будинок взагалі не придатний для проживання, будинок у напівзруйнованому стані. Іншого житла родина не має. У розмові з ОСОБА_1 останній повідомив, що не має іншого житла та виїхати родині не має куди. Коштів на даний час для придбання нового житла також не має. 
У подальшому відповідач ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 та представник третьої особи Горбачова А.Г., правом на участь у судових засіданнях не скористалися.
Судом вживалися заходи для забезпечення участі в судовому засіданні, зокрема, відповідача ОСОБА_1 та перевірялася надана в судовому засіданні його дружиною, ОСОБА_2 (третя особа) інформація щодо перебування ОСОБА_1 на військовій службі. Водночас, така інформація не знайшла свого підтвердження, оскільки, відповідно до витребуваної судом інформації (т.2 а.с.50-55), ОСОБА_1 28.10.2025 самовільно залишив розташування військової частини, де проходив військову службу та його місцезнаходження невідоме. Отже, підстави, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, які б зобов`язували суд зупинити провадження в справі, відсутні. 
Треті особи: ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 до суду не з`являлися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв та клопотань від них до суду не надходило.
Через канцелярію суду від ОСОБА_11 , яка є дружиною ОСОБА_12 (третя особа), надійшла заява, в якій вона зазначила, що її чоловік перебуває на військовій службі, а тому прибути за викликом суду не має можливості (т.1 а.с.223-225).
Оцінюючи характер процесу, значення справи для сторін, обраний сторонами спосіб захисту, категорію та складність справи, належне повідомлення відповідача та третіх осіб, неподання відповідачем відзиву в установлений судом строк, суд розглядає справу на підставі наявних доказів.
Вислухавши в судовому засіданні пояснення учасників справи, свідка, дослідивши письмові докази в справі, суд приходить до наступного висновку.
Як передбачено ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ч. ч. 1, 7 ст. 41 Конституції України, ч. ч. 1, 5 ст. 319 ЦК України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.
Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Судом встановлено, що державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори в Дніпропетровській області Деркач Я.В. 24.05.2023 видано ОСОБА_6 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_7 на 1/3 частку в спадковому майні, яке складається із: земельної ділянки площею 4,4758 га, кадастровий номер 1221884000:03:104:0003, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованого на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (зареєстровано в реєстрі за № 626); земельної ділянки площею 4,1183 га, кадастровий номер 1221884000:03:004:0032, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області (зареєстровано в реєстрі за № 627). Свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку видано ОСОБА_9 , та свідоцтво на 1/3 частку ще не видано (т.1 а.с.16, 17).
Окрім того, державним нотаріусом Шостої криворізької державної нотаріальної контори в Дніпропетровській області Деркач Я.В.,  ОСОБА_9 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , видано, кожному, свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_7 , на 1/3 частку домоволодіння з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою:  АДРЕСА_1 (зареєстровано в реєстрі за № 765, № 766, № 767) (т.1 а.с.15, 18, 26-27, 215).
За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право спільної часткової власності зареєстровано за ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , по 1/3 частці за кожним (т.1 а.с.26-27).
Відповідно до наданої відповідачем технічної документації, спірне домоволодіння має загальну площу 72,5 кв.м і житлову площу 51,6 кв.м, та складається з житлового будинку А-1, літньої кухні Б, погребу В., гаражу Г, сараю Д, вбиральні Е, паркану № 1-2, воріт № 3, басейну ІІ (т.1 а.с.135-138).
На замовлення позивача суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Базіс-центр» 05.08.2025 складено звіт про оцінку майна вказаного домоволодіння, де у відомостях про технічний стан нерухомого майна зазначено, що при технічній інвентаризації виявлені зміни, а саме: змінено літеру житлового будинку «А-1» на «А», до 05.08.1992 збудовано сарай ОСОБА_16 вартість, визначена порівняльним підходом на дату оцінки, складає 1527230,00 грн, без урахування ПДВ (т.1 а.с.170-203, 215 зворот – 217, 219-221).
Директором ТОВ «Максипроект» видано ОСОБА_9 довідку від 04.08.2025 № 0675/08-2025 щодо технічної характеристики житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де за технічними показниками і враховуючи те, що об`єкт не має різних функціональних призначень окремих приміщень, не має окремих входів / виходів, 1/3 частка об`єкту складає площу, що менша за мінімальну площу однокімнатної квартири, об`єкт нерухомості не може бути поділений або з нього не може бути виділена 1/3 частка в окремий об`єкт нерухомості (т.1 а.с.169, 218).
Зазначені висновки ніким та нічим не спростовано.
Депутатом Лозуватської сільської ради VІІІ скликання ОСОБА_17 складено 20.10.2023 та 08.08.2025 акти, відповідно до яких, ОСОБА_1 ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично проживають з 10.04.2021 за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.13, 236).
Службою у справах дітей Лозуватської сільської ради у складі комісії проведено обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровано місце проживання відповідача та його родини. Власником житла є ОСОБА_2 . У будинку умови для проживання відсутні, санітарно-гігієнічні умови відсутні, одна кімната для всіх членів родини. У будинку не проживають близько п`яти років. Житлово-побутові умови для проживання дітей незадовільні (т.1 а.с.237).
Також, службою у справах дітей Лозуватської сільської ради у складі комісії проведено обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_1 , де ОСОБА_1 є співвласником будинку. У будинку підведено газопостачання, електропостачання, присадибна ділянка доглянута, у будинку чисто, великі світлі кімнати з меблями, окрема ванна кімната, веранда. У родині проживає двоє дітей, хлопчик і дівчинка, які мають окремі кімнати, облаштовані місця для навчання. Діти мають належні умови для проживання. Родина благополучна, на обліку соціальних служб не перебуває, скарг від сусідів не надходило. Батьки створили належні умови проживання для двох неповнолітніх дітей (т.1 а.с.238).
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 надала показання про те, що спірний будинок успадковано її чоловіком, ОСОБА_13 та його двома братами, ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , у рівних частках, після смерті матері. Однак, у будинку на теперішній час прошиває разом із родиною (дружиною та двома неповнолітніми дітьми) ОСОБА_19 , який змінив усі замки, проживати та користуватися будинком іншим співвласникам, перешкоджає. Сплатити частку, належну ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , ОСОБА_19 також не бажає, оскільки вважає, що будинок належить йому. Також зазначила, що у дружини ОСОБА_20 є у власності житловий будинок. Хоча він і занедбаний, оскільки більше п`яти років у ньому ніхто не проживав, однак раніше ОСОБА_19 з сім`єю в ньому проживали.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, що визначено ч. 1 ст. 321 ЦК України.
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (ч. ч. 1-3 ст. 358 ЦК України).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України, кожен зі співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст.13 ЦК України).
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Ґіллоу проти Сполученого Королівства» (Gillow v. the U. K.) від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus) від 18.02.1999).
Втручання держави є порушенням ст. 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, які визначені у п. 2 ст. 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатися як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).
До того ж втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27.05.2004 у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).
У постанові від 10.12.2025 у справі № 466/2128/23, Велика Палата Верховного Суду вказала, що під час вирішення спорів за вимогою одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні, яким є житло, шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, підлягає врахуванню майновий стан відповідача (відповідачів), а саме можливість сплатити компенсації вартості частки, право позивача на яку припиняється та передається відповідачу (відповідачам), та чи не призведе виконання відповідного рішення про стягнення компенсації до звернення стягнення на ту частку, право на яку передано іншим співвласникам відповідним судовим рішенням.
Присудження компенсації на користь одного співвласника вартості його частки з інших співвласників за умови неможливості виділу її в натурі з неподільної речі не може відбуватися, якщо виконання такого рішення призведе до звернення стягнення на цю ж річ, яка є єдиним житлом (п. 76-77 вказаної постанови).
Велика Палата Верховного Суду наголошує, що право на житло має високу соціальну цінність, оскільки становить одну з основоположних засад гідного існування людини, її фізичної та моральної цілісності, а також стабільності сімейних і соціальних зв`язків. Захист цього права особливо посилюється, коли йдеться про єдине житло особи, втрата якого може призвести до бездомності та істотного погіршення умов життя.
Із урахуванням надзвичайно високої соціальної цінності права на житло та практики ЄСПЛ, яка розглядає втрату єдиного житла як крайню форму втручання у фундаментальні права людини, суди під час застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України до спорів щодо житлової нерухомості зобов`язані оцінювати наслідки задоволення позову для всіх співвласників, забезпечуючи пріоритет збереження житла над суто майновими претензіями, якщо останні можуть бути реалізовані альтернативними способами без порушення фундаментальних прав особи.
У постанові Верховного Суду від 23.05.2022 у справі № 686/29779/19 викладена правова позиція, що суду слід ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясувати, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки, а обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх (їх скрутного матеріального становища), суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.
Судом встановлено, що домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належне третій особі ОСОБА_2 (дружині відповідача), непридатне для проживання родини з двома неповнолітніми дітьми, а тому спірний будинок на теперішній час є єдиним житлом відповідача ОСОБА_1 та його родини. 
Доказів наявності у власності або ж у користування відповідача ОСОБА_1 , членів його сім`ї, іншого житла, яке б було придатне для проживання неповнолітніх дітей, позивачем та його представником не надано.
Стягнення з відповідача грошової компенсації, яке може стати надмірним тягарем для відповідача та призвести до звернення стягнення на будинок та його примусовий продаж і порушення законних прав відповідача та його неповнолітніх дітей на житло.
При цьому, під час розгляду справи позивачем не доведено та матеріали справи не містять доказів, що відповідач має фінансову спроможність сплатити грошову компенсацію позивачу вартість 1/3 частки будинку у розмірі 509077,00 грн.
Присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідачів, які сплатити таку компенсацію неспроможні, та визнання за відповідачами всупереч їх волі права власності на частку позивача, є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам ст. 319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів. Вказане узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 371/1369/15-ц.
Відповідно до ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, повідомивши, у разі продажу, інших співвласників у порядку, передбаченому ст. 362 ЦК України.
Окрім того, позивач не позбавлений можливості визначити порядок користування спірним будинком, та/або вимагати від інших співвласників усунення йому перешкод в користуванні спільним майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, а також норми чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, на підставі ст. 141 ЦПК України, із огляду на відмову в задоволенні позовних вимог, суд не вбачає підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 10-13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 142, 206, 247, 263-265, 274, 287, 354, 355 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: виконавчий комітет Лозуватської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, представлений органом опіки та піклування, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діє самостійно та в інтересах неповнолітніх дітей, про поділ житлового будинку та припинення права власності, – відмовити.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 26.03.2026

  Суддя: