Справа № 372/5211/25 
Провадження 2-287/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)

09 лютого 2026 року  Обухівський районний суд Київської області у складі: 
головуючого судді Кравченка М.В.
при секретарі Куник О.В.,
розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – Українська міська рада Обухівського району Київської області про встановлення постійного, безоплатного земельного сервітуту,

В С Т А Н О В И В :

05.09.2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, ОСОБА_2 про встановлення постійного, безоплатного земельного сервітуту.
Обґрунтовуючи позов зазначив, що 27.05.2014 року батько позивача, ОСОБА_3 , згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу придбав дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:064:0039 та 3223151000:04:064:0040, з цільовим призначенням – для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, район садового товариства «Дружба». 24.02.2020 року відповідач, ОСОБА_2 , згідно нотаріально посвідченого договору придбала земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:064:0067, з цільовим призначенням – для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада. Відповідно п.1.2 даного договору встановлюється опис меж, відповідно до яких від Г до Д та від Д до Е сусіднім землекористувачем був батько позивача – ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача – ОСОБА_3 . 26.03.2025 року позивач отримав свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті батька, надві земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:064:0039 та 3223151000:04:064:0040, з цільовим призначенням – для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, район садового товариства «Дружба». Позивач не має можливості нормально використовувати свої земельні ділянки без обмеження сервітутом ділянки відповідача, а тому вважає за необхідне звернутися до суду з даною позовною заявою.
12.09.2025 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження. 
10.12.2025 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. 
Відповідач та третя особа в судове засідання не з`явились повторно, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подали.
У свою чергу відповідач відзив на позовну заяву у строк, встановлений ухвалою про відкриття провадження, до суду не подав, а тому відповідно до частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. 
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Суд перевіривши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
27.05.2014 року батько позивача, ОСОБА_3 , згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу придбав дві земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:064:0039 та 3223151000:04:064:0040, з цільовим призначенням – для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, район садового товариства «Дружба». 
24.02.2020 року відповідач, ОСОБА_2 , згідно нотаріально посвідченого договору придбала земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:064:0067, з цільовим призначенням – для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, що підтверджується копією договору. Відповідно п.1.2 даного договору встановлюється опис меж, відповідно до яких від Г до Д та від Д до Е сусіднім землекористувачем був батько позивача – ОСОБА_3 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача – ОСОБА_3 . 
26.03.2025 року позивач отримав свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті батька, надві земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:064:0039 та 3223151000:04:064:0040, з цільовим призначенням – для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, район садового товариства «Дружба».
Відповідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.
Згідно ч. 4 ст. 83 ЗК України, до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать:
а) землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо);
Відповідно до ст. 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.
Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.
Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.ст. 316,317,319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
На підтвердження відсутності проїзду позивачем наданий кадастровий план та план зони обмежень, який підтверджує необхідність встановлення сервітуту щодо постійного безоплатного користування частиною земельної ділянки, кадастровий номер 3223151000:04:064:0067 з цільовим призначенням – для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (Власник) з метою права проходу та проїзду на велосипеді (код 07.01), а також право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (код 07.02), загальною площею 0,0122 га. до земельних ділянок ОСОБА_1 в межах координатних точок земельної ділянки: 1. X(5550861,560) х Y(3388718,850) - 2. X(5550849,140) х Y(3388730,460) довжиною 17 метрів; 2. X(5550849,140) х Y(3388730,460) - 3. X(5550843,374) х Y(3388726,267) довжиною 7 ,13 метрів; 3. X(5550843,374) х Y(3388726,267) – 4. X(5550856,332) х Y(3388714,157) довжиною 17,74 метра: 4. X(5550856,332) х Y(3388714,157) - 1. X(5550861,560) х Y(3388718,850) довжиною 7,03 метра, з кадастровими номерами 3223151000:04:064:0039 та 3223151000:04:064:0040, з цільовим призначенням – для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, район садового товариства «Дружба».
Відповідно до п. 38 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки в ефективному її використанні; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, а сервітут, який встановлюється є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.
Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.
Враховуючи вимоги закону, для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою.
Отже, підставою встановлення сервітуту є відсутність у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту. 
Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові(володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі(особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником(володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Аналогічні норми викладено у ст. 402 ЦК України за змістом частини третьої якої у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
Право користування чужою земельною ділянкою полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів; забезпечення водопостачання, меліорації тощо-ст. 404 ЦК України.
Пунктами а і б статті 99 ЗК України передбачено, що власники або користувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.
У пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
З аналізу наведених норм слідує, що сервітут також може встановлюватись на підставі судового рішення. Однією з основних ознак сервітуту за рішенням суду є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб. Такий спосіб встановлення характерний для ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди, щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Єдиною умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів від використання свого майна неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.
З метою для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 133/305/17-ц (роздруківка постанови додається, посилання на повний текст у Єдиному державному реєстрі судових рішень - https://reyestr.court.gov.ua/Review/85903358 ).
Аналогічна правова позиція застосовується і Івано-Франківським апеляційним судом Постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 354/559/19 (провадження № 22-ц/4808/128/23, постанова набрала законної сили):
«Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому позивачу слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом».
Таким чином твердження позивача відповідають дійсності та наявним у справі матеріалам, зокрема Позивачем, що він без встановлення сервітуту не має можливості користуватися земельною ділянкою.
Отже, вимоги Позивача є обґрунтованими, підставними, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги.
Відповідно до ст. 4 ч.1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 13 ч. 1,2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити в повному обсязі. 
Керуючись ст. 14, 19, 41 Конституції України, ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 79, 81, 89, 141, 258-268, 352-355 ЦПК України, ст. ст. 16, 31, 316, 317, 319 ЦК України, ст. ст. 83, 90, 152, 153 ЗК України суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.
Встановити ОСОБА_1 (Сервітуарій) земельний сервітут, щодо постійного безоплатного користування частиною земельної ділянки, кадастровий номер 3223151000:04:064:0067з цільовим призначенням – для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (Власник) з метою права проходу та проїзду на велосипеді (код 07.01), а також право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (код 07.02), загальною площею 0,0122 га. до земельних ділянок ОСОБА_1 в межах координатних точок земельної ділянки: 1. X(5550861,560) х Y(3388718,850) - 2. X(5550849,140) х Y(3388730,460) довжиною 17 метрів; 2. X(5550849,140) х Y(3388730,460) - 3. X(5550843,374) х Y(3388726,267) довжиною 7 ,13 метрів; 3. X(5550843,374) х Y(3388726,267) – 4. X(5550856,332) х Y(3388714,157) довжиною 17,74 метра: 4. X(5550856,332) х Y(3388714,157) - 1. X(5550861,560) х Y(3388718,850) довжиною 7,03 метра, з кадастровими номерами 3223151000:04:064:0039 та 3223151000:04:064:0040, з цільовим призначенням – для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Обухівський район, Українська міська рада, район садового товариства «Дружба».
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення також може бути переглянуто Обухівським районним судом Київської області у випадку подання відповідачем відповідної письмової заяви протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя         М.В. Кравченко