Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25.03.2026  	Справа №607/14131/25 Провадження №2/607/2101/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого – судді – Якімця Т.І.,
за участю секретаря судового засідання – Трембач С.О.,
за участі сторін:
представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Юсубової Д.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі в режимі відеоконференції за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Юсубова Дар`я Валентинівна, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю та

У С Т А Н О В И В :
І. Описова частина
1. Стислий зміст позовної заяви
07 липня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Юсубова Д.В. – звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради (далі – УСМПЗД ТМР) про визначення місця проживання малолітнього – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, разом із матір`ю – ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог представник ОСОБА_1 – адвокат Юсубова Д.В. – зазначила, що між сторонами 19 вересня 2015 року було укладено шлюб. У шлюбі, у подружжя народився син – ОСОБА_3 . Адвокат вказує, що сторони вже понад 2 роки разом не проживають, спільне господарство не ведуть, не підтримують жодних подружніх стосунків. З того часу, їх спільна дитина проживає разом із матір`ю. Представник позивача зауважила, що після початку повномасштабного вторгнення, Єдин Н.А. разом із сином вимушена була змінити місце свого постійного проживання та виїхати з м. Бердянськ, яке зараз є тимчасово окупованою територією. Наразі позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Адвокат акцентує увагу на тому, що позивач має постійне місце проживання за вказаною адресою, має добрі житлові умови, вищу освіту, самостійний заробіток, працює лікарем ультразвукової діагностики у ФОП ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_1 не судима, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягалася, немає хронічних захворювань, на обліку в психоневрологічному та інших диспансерах не перебувала та не перебуває, позитивно характеризується. У позові зазначено, що поруч з місцем проживання позивача знаходиться школа, дитяча поліклініка, в якій обліковується син. Місцезнаходження відповідача позивачу не відоме. Представник позивача звертає увагу суду на те, що ОСОБА_1 має фінансову спроможність та можливість матеріального забезпечення дитини, доглядає та піклується про сина лише вона, водночас ОСОБА_2 тривалий час не забезпечує ні духовний, ні фізичний розвиток дитини, не цікавиться здоров`ям дитини та її успіхами у розвитку, тобто належним чином не здійснює свої батьківські обов`язки. 
Відтак, резюмує адвокат, оскільки саме ОСОБА_1 може оточити дитину любов`ю, турботою та на належному рівні дбати про її фізичний та духовний розвиток, ОСОБА_3 буде краще жити разом із своєю матір`ю, що й зумовило необхідність звернення до суду з цим позовом.
2. Стислий зміст відзиву, відповіді на відзив та заперечень на відповідь на відзив
Відповідач ОСОБА_2 своїм правом на відзив, що передбачене статтею 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України), не скористався.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, своїм правом на пояснення, що передбачене статтею 181 ЦПК України, не скористалася.
3. Процесуальні дії та хронологія руху справи в суді
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 липня 2025 року відкрито провадження у цій цивільній справі. Постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.
Протокольною ухвалою суду від 12 листопада 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Юсубова Д.В. – в судовому засіданні позов підтримала з підстав, наведених у позовній заяві та просила його задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час проведення розгляду справи. До суду від відповідача надійшла заява про визнання позову та розгляд справи без участі, утім оскільки відправником заяви зазначено позивача суд не може встановити дійсне волевиявлення ОСОБА_2 , а тому не бере до розгляду цю заяву (а.с. 35 – 37).
У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: УСМПЗД ТМР не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про місце, дату та час проведення розгляду справи, однак до суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності третьої особи.
Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив такі обставини.
ІІ. Мотивувальна частина
1. Фактичні обставини, встановлені судом
19 вересня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_1 , актовий запис № 670 (а.с. 7).
У шлюбі у подружжя народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія НОМЕР_2 , відповідний актовий запис № 60, батьками якого зазначені: ОСОБА_2 (батько) та ОСОБА_1 (матір) (а.с. 16).
Відповідно до договору оренди від 01 травня 2023 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , сторони уклали його щодо оренди квартири АДРЕСА_2 (а.с. 17).
Як вбачається з довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи
№ 6117-5002744943 та № 6117-5002744954 від 04 травня 2023 року, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є: АДРЕСА_3 , вони взяті на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11, 12).
Згідно з довідкою (характеристикою) з місця роботи ФОП ОСОБА_4 від 03 липня 2025 року, виданої ОСОБА_1 , позивач працює у ФОП на посаді лікаря з ультразвукової діагностики з 01 листопада 2024 року. За період роботи зарекомендувала себе як відповідальний, сумлінний та висококваліфікований спеціаліст; на момент видачі цієї характеристики немає жодних дисциплінарних стягнень та порушень трудової дисципліни (а.с. 18).
Відповідно до висновку органу опіки та піклування, який затверджено рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1321 від 02 жовтня 2025 року, орган опіки та піклування вважає, що підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 немає, оскільки відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини (а.с. 50 – 52).
2. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
2.1. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частини перша та друга статті 8 Конституції України). Конституцією України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення; у передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Частиною першою статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Статтею 10 ЦПК України закріплено: суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша); суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина друга); суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта); забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (частина десята).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша); законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (частина друга); судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом (частина третя); при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта); обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята). 
Згідно із вимогами частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
2.2. Відповідно до частини першої статті 15 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (стаття 4 ЦПК України).
Відповідно до статті 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
2.3. Сімейний кодекс України (далі – СК України) визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів (частина перша статті 1).
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року № 2402-III (далі – Закон № 2402) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку; батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків; батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини друга та третя статті 11 Закону № 2402).
Згідно зі статтею 12 Закону № 2402 виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я та безпеку, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша). Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами (частина друга).
2.4. За статтею 29 ЦК України: місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша); фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина друга); місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна; у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом (частина третя); місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (частина четверта); місцем проживання недієздатної особи є місце проживання її опікуна або місцезнаходження відповідної організації, яка виконує щодо неї функції опікуна (частина п`ята); фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста).
У статті 6 СК України зазначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
За статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини (далі – Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. 
Статтею 9 Конвенції передбачено: держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (пункт 1); держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (пункт 3).
Верховний Суд, на підставі аналізу наведених приписів законодавства України, а також практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), рішення у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04), дійшов висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків; міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною; при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору; отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова від 25 травня 2023 року, справа № 756/3322/21).
2.5. Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування, який затверджено рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1321 від 02 жовтня 2025 року, орган опіки та піклування вважає, що підстав для визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 немає.
Згідно з частинами першою, четвертою – сьомою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду, сформульованою у постанові від 11 червня 2020 року (справа № 757/1782/18), засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований і проживає з матір`ю ОСОБА_1 за однією адресою. Будь-яких доказів, які б свідчили або давали суду підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини в судовому порядку буде виключно в інтересах малолітньої дитини чи призведе до поліпшення прав та інтересів малолітньої дитини суду не надано, як не надано і доказів, що в розумінні змісту положень статей 160 та 161 СК України саме з вини відповідача мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того з ким із них буде проживати малолітня дитина. Позивач не надала доказів того, що відповідач вчиняє дії, спрямовані на зміну місця проживання дитини з матір`ю, чинить перешкоди у такому проживанні, порушує питання про визначення місця проживання дитини, зокрема, звертався чи звернувся з відповідним позовом до суду, заперечує факт проживання сина з матір`ю, що є предметом спору у цій справі.
Відтак суд констатує, що стороною позивача недоведено, що батьки ОСОБА_3 не дійшли згоди у питанні з ким із них буде проживати малолітня дитина, не надано доказів того, що відповідач вчиняє дії, які порушують права позивача або суперечать інтересам дитини. Суд бере до уваги висновок органу опіки та піклування, у якому вказано, що з метою захисту інтересів дитини цей орган не вважає підставовим визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. 
Велика Палата Верховного Суду зауважила, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (див., зокрема, пункт 114 постанови від 28 вересня 2021 року, справа № 761/45721/16-ц).
На думку суду, особа, яка звертається до суду з позовом, повинна довести конкретні факти порушення її прав та інтересів, а саме має довести, що її права та законні інтереси безпосередньо порушені. 
При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (див. правові позиції, висловлені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04 грудня 2019 року, справа № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року, справа № 910/6091/19, від 29 серпня 2023 року, справа № 910/5958/20).
ІІІ. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви
Таким чином, зважаючи на наведені приписи законодавства України, дослідивши докази, долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Юсубова Д.В., до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: УСМПЗД ТМР, про визначення місця проживання дитини з матір`ю слід відмовити.
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові – на позивача.
Враховуючи той факт, що у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, а позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 211,20 гривень, що підтверджується квитанцією
ID № 8618-5759-7715-7964 від 04 липня 2025 року (а.с. 19), судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції слід покласти на ОСОБА_1 в межах нею понесених.
Керуючись статтями 2, 4, 12, 13, 19, 76 – 78, 141, 223, 244, 258 – 268, 273 – 274, 352 – 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:
1. У задоволенні позову ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Юсубова Дар`я Валентинівна, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю – відмовити.
2. Судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції слід покласти на ОСОБА_1 в межах понесених нею витрат.
3. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.
4. У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
5. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного рішення суду.
6. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 15 квітня 2026 року у зв`язку з перебуванням судді у відпустці.

Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , зареєстроване місце проживання як внутрішньо переміщеної особи: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради, адреса місцезнаходження: бульвар Тараса Шевченка, 1, м. Тернопіль, код ЄДРПОУ: 43459222.

Головуючий суддя    	Т. І. Якімець