02.03.2026

Справа № 720/965/25
Провадження № 2/720/207/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року      Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.
з участю секретаря Княгницької Ю.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення на його користь суми боргу за договорами кредиту, посилаючись на те, що з метою отримання кредитних послуг 23 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 в електронній формі, за допомогою веб-сайту (https://tengo.uа), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем було укладено кредитний договір № 4387571, відповідно до якого відповідачу надано кредит в сумі 6500 гривень строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом, визначених в договорі в розмірі 1,25 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. В порядку, визначеному у п. 2.3.1.1 кредитного договору, дія договору була пролонгована до 60 днів на пільгових умовах. 26 січня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та «Фінансова компанія «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 26-01/2022-83, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло статусу нового кредитора. В подальшому 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Фінансова компанія «Коллект Центр» уклали договір факторингу №10-01/2023, згідно якого позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором № 4387571. Протягом дії кредитного договору відповідач систематично не виконував належним чином договірні зобов`язання в частині своєчасного погашення кредиту та допустив прострочену заборгованість по кредиту, яка станом на 03 квітня 2025 року, яка відповідає даті розрахунку заборгованості від 01 червня 2022 року та не змінювалась, становила 35140 гривень 95 копійок, в тому числі заборгованість за основною сумою боргу – 5850 гривень, заборгованість за відсотками – 28640 гривень 95 копійок та комісія – 650 гривень. 
01 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 в електронній формі, за допомогою веб-сайту (https://mycredit.uа), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем було укладено кредитний договір № 75472641, відповідно до якого відповідачу надано кредит в сумі 1800 гривень строком на 30 днів, зі сплатою відсотків за користування кредитом, визначених в договорі в розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом. 22 лютого 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та «Фінансова компанія «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 22/02/2022, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло статусу нового кредитора. В подальшому 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Фінансова компанія «Коллект Центр» уклали договір факторингу №10-01/2023, згідно якого позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором № 75472641. Протягом дії кредитного договору відповідач систематично не виконував належним чином договірні зобов`язання в частині своєчасного погашення кредиту та допустив прострочену заборгованість по кредиту, яка станом на 03 квітня 2025 року, яка відповідає даті розрахунку заборгованості від 22 лютого 2022 року та не змінювалась, становила 12792 гривень 97 копійок, в тому числі заборгованість за основною сумою боргу – 3839 гривень 80 копійок, заборгованість за відсотками – 8952 гривень 54 копійок та 3 % річних – 0,63 гривень. 
Оскільки, відповідач у добровільному порядку борг не повертає, просив стягнути нього в примусовому порядку кредитну заборгованість на загальну суму 47933 гривень 92 копійки та судові витрати по справі.
Представник відповідача направив відзив, в якому позовні вимоги не визнав та зазначив, що в відповідача відсутня будь-яка кредитна заборгованість, оскільки позивачем не надано жодного доказу перерахунку коштів на банківський рахунок відповідача, відповідач не підписував жодного кредитного договору, також вказав на незаконність нарахування комісії, більше того, наданий банком розрахунок заборгованості нарахований з порушенням вимог закону, а тому просив відмовити у позові. 
Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.
За змістом ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З метою всебічного, повного, об`єктивного, безпосереднього дослідження доказів та з`ясування всіх обставин справи, суд з власної ініціативи викликав сторони в судове засідання. 
В судове засідання представник позивача не з`явився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити та справу розглянути у його відсутності. 
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак просив відмовити в позові з підстав викладених у відзиві. 
Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, 23 вересня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 в електронній формі, за допомогою веб-сайту (https://tengo.uа), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем було укладено кредитний договір № 4387571, відповідно до якого відповідачу надано кредит в сумі 6500 гривень строком на 30 днів(п.п. 1.2 -1.3 Договору), зі сплатою відсотків за користування кредитом, визначених в договорі в розмірі 1,25 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (п. 1.5.2) та в подальшому 5 % за стандартною процентною ставкою (п. 1.6 Договору). 
В порядку, визначеному у п. 2.3.1.1 кредитного договору № 4387571, дія договору була пролонгована до 60 днів на пільгових умовах, оскільки відповідачем 23 жовтня 2021 року було сплачено 926 гривень заборгованості за кредитом, що підтверджує його намір на пролонгацію договору відповідного до умов кредиту. 
Крім того, відповідно до п. 1.5.1 по кредитному договору нарахована комісія в сумі 650 гривень.
Варто зазначити, що відповідно до п. 6.1 розділу 6 «Порядок надання кредиту», в якості підпису позичальника та кредитодавця використовується електронний підпис одноразовим ідентифікатором, який має таку саму юридичну силу як і власноручний підпис, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію».
26 січня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та «Фінансова компанія «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 26-01/2022-83, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло статусу нового кредитора. В подальшому 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Фінансова компанія «Коллект Центр» уклали договір факторингу №10-01/2023, згідно якого позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором № 4387571, що підтверджується витягом з додатку № 3 до Договору факторингу № 10-01/2023.
01 червня 2021 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ОСОБА_1 в електронній формі, за допомогою веб-сайту (https://mycredit.uа), який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем було укладено кредитний договір № 75472641, відповідно до якого відповідачу надано кредит в сумі 1800 гривень (п. 2.1 Договору) строком на 30 днів (п. 2.2 Договору), зі сплатою відсотків за користування кредитом, визначених в договорі в розмірі 1,99 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом (п. 2.3 Договору).
Кредитний договір відповідачем підписаний електронним підписом з застосування одноразового ідентифікатора одноразового паролю (п. 12 Договору).
На виконання даного договору 11 червня 2021 року позивачем було надано відповідачу ще 2200 гривень кредитних коштів. 
22 лютого 2022 року між ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та «Фінансова компанія «Вердикт Капітал» укладено договір факторингу № 22/02/2022, відповідно до якого ТОВ «Вердикт Капітал» набуло статусу нового кредитора. В подальшому 10 січня 2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Фінансова компанія «Коллект Центр» уклали договір факторингу №10-01/2023, згідно якого позивач отримав право вимоги до відповідача за кредитним договором № 75472641.
З розрахунку позивача слідує, що яка станом на 03 квітня 2025 року, яка відповідає даті розрахунку заборгованості від 01 червня 2022 року та не змінювалась, кредитна заборгованість за кредитним договором № 4387571 становила 35140 гривень 95 копійок, в тому числі заборгованість за основною сумою боргу – 5850 гривень, заборгованість за відсотками – 28640 гривень 95 копійок та комісія – 650 гривень. 
Станом на 03 квітня 2025 року, яка відповідає даті розрахунку заборгованості від 22 лютого 2022 року та не змінювалась, кредитна заборгованість за кредитним договором 75472641 становила 12792 гривень 97 копійок, в тому числі заборгованість за основною сумою боргу – 3839 гривень 80 копійок, заборгованість за відсотками – 8952 гривень 54 копійок та 3 % річних – 0,63 гривень. 
Вирішуючи даний спір, суд виходить з того, що відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до частин 1, 2 статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.
Кредитний договір відповідачем підписаний електронним підписом з застосування одноразового ідентифікатора (одноразового паролю).
Частиною 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону є оригіналом такого документа.
Відповідно до ч. 13 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.
Як вбачається з матеріалів справи, кредитні договори укладені з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи - Веб-сайту який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем, в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле.
Згідно «Порядку укладання договору», заявник здійснив заповнення заявки на отримання кредиту, вказав всі дані, відмічені в заявці в якості обов`язкових для заповнення; заявка подавалась відповідачем через особистий кабінет, позивач проінформував відповідача про прийняте рішення щодо видачі кредиту через смс - повідомлення на телефонний номер та електронним листом на адресу електронної пошти позивача та розміщення інформації в Особистому кабінеті; відповідач надав відповідь позивачу електронним повідомленням про ознайомлення та повне і безумовне прийняття (акцепт) оферти, підписаного електронним підписом одноразовим ідентифікатором, надісланим в смс - повідомлені, у відповідності до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»; позивач надав підтвердження про укладання договору шляхом розміщення інформації в особистому кабінеті відповідача та направлення примірника договору на адресу електронної пошти відповідача.
Як вбачається з вищенаведеного порядку при укладенні договору відповідачем здійснені дії, які чітко свідчать про його свідомий вибір щодо укладення договору. Вказаний кредитний договір було підписано одноразовим ідентифікатором, який надається позичальнику на веб-сайті кредитодавця або смс - повідомленням. Без відповідних дій з боку відповідача укладення договору було б неможливе.
Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Таким чином, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 4387571 в сумі 34490 гривень 95 копійок, в тому числі заборгованість за основною сумою боргу – 5850 гривень, заборгованість за відсотками – 28640 гривень 95 копійок, а також заборгованість за кредитним договором № 75472641 в сумі 12792 гривень 97 копійок, в тому числі заборгованість за основною сумою боргу – 3839 гривень 80 копійок, заборгованість за відсотками – 8952 гривень 54 копійок, заборгованість за нарахованими 3 % - 0,63 гривень. 
Вирішуючи питання щодо стягнення комісії суд виходить з наступного. 
Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Позивачем в кредитному договорі встановлено обов`язок позичальника сплатити комісію за надання кредиту в розмірі 650 гривень від суми кредиту, але вказаний пункт договору порушує статті 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та є грубим порушенням чинного законодавства.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним.
Враховуючи те, що позивачу встановлено плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення пункту кредитного договору, щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту, є нікчемним.
Відповідна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного суду від 13 липня 2022 року за № 496/3134/19, яка є обов`язковою для виконання судами України. 
За вказаних обставин у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача комісії за управління кредитом слід відмовити за безпідставністю. 
Надаючи оцінку запереченню відповідача проти позову суд зазначає наступне. 
Так, стосовно посилання представника відповідача щодо відсутності у справі доказів укладання кредитних договорів та отримання відповідачем кредитних коштів, то дії відповідача при укладанні договорів відповідали «Порядку укладання договору», останнім були вчинені дії, які свідчать про укладення договорів. Договори булі підписано одноразовим ідентифікатором, який був наданий відповідачу на веб-сайті кредитодавця або смс - повідомленням. Слід зазначити, що без проведення відповідних дій з боку відповідача укладення договорів було б неможливе.
З наявних у справі довідок ТОВ «Фінансова компанія «Фінекспрес» від 22 жовтня 2024 року вбачається, що даним товариством прийнято на виконання платіжні інструкції ТОВ «1 Безпечне агентство необхідних кредитів», внаслідок чого 01 червня 2021 року ОСОБА_1 на його банківську картку було перераховано 1800 гривень, а 11 чеврня 2021 року було перераховано 2200 гривень.  
З витребуваної судом виписки АТ КБ «ПриватБанк» слідує, що 23 вересня 2021 року позивачем відповідно до кредитного договору було здійснено переказ відповідачу коштів в сумі 6500 гривень, саме на емітовану картку, яка належить відповідачу, що свідчить як про обізнаність відповідача із умовами кредитних договорів, так і факту отримання ним кредитних коштів, а тому посилання представника відповідача на недоведеність укладання кредитних договорів та отримання кредитних коштів, суд вважає безпідставним.
Посилання відповідача, що розрахунок заборгованості наданий позивачем є необґрунтованим, та таким, що не узгоджується з матеріалами справи є безпідставним, оскільки на його спростування сторона не надала власного розрахунку, вказане узгоджується із постановою Верховного Суду України № 753/7883/15 від 11 липня 2018 року.
Щодо посилання представника відповідача, на те що відповідач є діючим військовослужбовцем та на нього розповсюджується дія ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а тому позивач незаконно нарахував відповідачу відсотки за користування кредитом суд приходить до наступного.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 4387571, позивачем відсотки нараховані відповідачу до 01 червня 2022 року, а за кредитним договором № 75472641 до 22 лютого 2022 року.
В свою чергу відповідачем надано посвідчення Учасника бойових дій № НОМЕР_1 від 27 вересня 2023 року та військовий квиток серії НОМЕР_2 , відповідно до якого відповідач був призваний до лав Збройних сил України за мобілізацією з 12 вересня 2022 року по 18 листопада 2023 року.
Виходячи з вищевикладеного суд не вбачає можливості застосування відносно відповідача положення ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки відсотки на користування кредитними коштами були нараховані йому до перебування відповідача на військовій службі, в той час коли згідно ч. 15 ст. 14 вказаного Закону військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період не нараховуються проценти за користування кредитом саме на весь час їх призову. 
В той же час, суду не було надано доказів призову відповідача на військову службу на час нарахування процентів за кредитними договорами до 22 лютого 2022 року. 
Відповідно до п. 1 ч ст. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.
Як вбачається із матеріалів цивільної справи, представником позивача разом із поданням позовної заяви, було подано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат в розмірі 16000 гривень, який міститься як позовній заяві, так і у заявці на надання юридичної допомоги № 98 від 01 березня 2025 року. 
В обґрунтування своєї заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав договір на надання правничої допомоги, заявку про надання правової допомоги № 98 до Договору про надання правничої допомоги, витягу з акт прийому-передачі наданих послуг № 6 від 31 березня 2025 року, в якому викладений розрахунок суми судових витратна правничу допомогу в розмірі 16000 гривень.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
При цьому не співмірність витрат на правничу допомогу й передбачених законом критеріїв є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу.
Такий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 20 травня 2020 року у справі № 154/1435/18-ц та від 17 березня 2021 року у справі № 712/1720/19.
Як зазначено Верховним Судом в постанові від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Аналізуючи надані представником позивача документи на підтвердження витрат на правничу допомогу, суд погоджується з аргументами представника відповідача, що такі витрати в сумі 16000 гривень не відповідають критеріям співмірності.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що подана до суду позовна заява на 6 аркушах є однотипною. Як докази подані документи, які вже знаходилися у позивача при оформленні відповідачем кредиту, а тому адвокат представляючи інтереси позивача у вказаній справі провів обсяг роботи, який не співмірним з заявленими витратами на професійну правничу допомогу, а зазначений у розрахунку витрачений час на оформлення документів, збір та аналіз доказів, складання позовної заяви та інших процесуальних документів, формування додатків та відправку позову до суду є явно завищеним. 
Крім того, суд при вирішенні заяви про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу також звертає особливу увагу на складність даної справи, яка розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, тривалість і кількість судових засідань, які проводились без участі представника позивача, кількість сторін та їх представників.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень, оскільки цей розмір судових витрат є співрозмірним у даній справі, відповідає як критерію реальності понесення адвокатських витрат, так і критерію розумної необхідності таких витрат.
Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 520/9831/19. 
А тому, зважаючи на обсяг наданих адвокатом - представником позивача послуг та витраченого часу по даній справі, суд вважає обґрунтованими заявлені ним вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 гривень, які є реальними та розумними. 
Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір пропорційно до задоволеної суми позову що становить 2388 гривень та 5000 гривень на професійну допомогу. 
На підставі ст.ст. 526, 598, 599, 610, 611, 612, 614, 625, 1049, 1054 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263-265, 268, 274, 279 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» суму кредитної заборгованості:
- за кредитним договорами № 4387571 від 23 вересня 2021 року в сумі 34490 гривень 95 копійок, в тому числі заборгованість за основною сумою боргу – 5850 гривень, заборгованість за відсотками – 28640 гривень 95 копійок; 
- за кредитним договором 75472641 від 01 червня 2021 року в сумі 12792 гривень 97 копійок, в тому числі заборгованість за основною сумою боргу – 3839 гривень 80 копійок, заборгованість за відсотками – 8952 гривень 54 копійок, заборгованість по нарахованих трьох відсотків річних – 0,63 гривень. 
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в розмірі 2388 гривень та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 гривень. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду через Новоселицький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя             Ляху Г.О.