23.04.26
22-ц/812/818/26
Справа №488/2796/25
Провадження № 22-ц/812/818/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
23 квітня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 
на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2025 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Щегловою Я.В., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» (далі - ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», Товариство) звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позивач зазначав, що 29 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Займер» (далі - ТОВ «Займер») та ОСОБА_1 укладено електронний договір № 89062 про надання фінансового кредиту, за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 2 000 грн, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами 2% в день або 730% в рік, строком на 14 днів.
29 жовтня 2019 року на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти у розмірі 2000 грн за реквізитами платіжної карти НОМЕР_1 .
ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 8520 грн, з яких прострочена заборгованість за кредитом 2000 грн, прострочена заборгованість за процентами 6520 грн.
28 жовтня 2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» укладено договір факторингу №01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Займер» відступило ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. 
Відповідно до реєстру боржників від 28 жовтня 2021 року до договору факторингу №01-28/10/2021, ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .
Орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу 10500 грн.
Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідача 8520 грн заборгованості за договором № 89062 про надання фінансового кредиту від 29 жовтня 2019 року, з яких: 2 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 6520 грн прострочена заборгованість за процентами, а також понесені судові витрати по сплаті судового збору у ромірі 2422 грн.40 коп.
Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором № 89062 від 29.10.2019 в загальному розмірі 8520 грн, а також 5422 грн. 40 коп. судових витрат.
Рішення суду мотивовано тим, що матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Займер» (первісний кредитодавець) виконало умови договору укладеного з ОСОБА_1 та надало відповідачу кредитні кошти, відповідач отримав ці кошти, однак не виконав своїх зобов`язань щодо їх повернення, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 8520 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.
Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на те, що справа є не значної складності, досвід адвоката у подібних справах, обсяг, якість та характер наданих послуг, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, розгляду справи в спрощеному позовному провадженні, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням ціни позову, суд вважав можливим зменшити їх розмір та стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги на користь позивача в сумі 3000 грн, що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , вважає, що рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права та внаслідок неповного з`ясування обставин справи, просили його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Так, вказує, що відкриваючи провадження у справі, судом першої інстанції в порушення вимог частини 1 статті 187 ЦПК України не було здійснено перевірку місця реєстрації проживання відповідача, який з 22 лютого 2022 року зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як поштова кореспонденція від суду направлялася за адресою: АДРЕСА_2 . Через що відповідач не знав про розгляд справи та не міг подати до суду першої інстанції своїх заперечень щодо заявлених позивачем вимог. Про наявність судового рішення відповідачу стало відомо після накладення арешту на грошові кошти на банківському рахунку для зарахування соціальних виплат у зв`язку з відкриттям 17 лютого 2026 року приватним виконавцем ВОМО Химичем Р. В. виконавчого провадження № 80262896. 
Зазначає, що твердження позивача про те, що між ТОВ «Займер» та відповідачем було укладено договір про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача є помилковими. Оскільки номер телефону, що вказаний у позовній заяві та кредитному договорі ніколи не належав відповідачеві, а тому він не міг отримати одноразового ідентифікатора зазначеного у кредитному договорі. 
Також відповідач ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу кредитного договору оскільки у 2021 році позивач вже намагався стягнути з відповідача борг на підставі вказаного договору шляхом вчинення на ньому виконавчого напису нотаріуса, проте цей виконавчий напис було оскаржено до суду та скасовано (справа №488/453/22). Для вчинення виконавчого напису позивач надав нотаріусу іншу редакцію кредитного договору, що вказує на те, що позивач має змогу здійснювати втручання в електронний доказ який за його словами було підписано відповідачем за допомогою електронного підпису (одноразового ідентифікатора).
Крім того вказують, що у позовній заяві позивач посилається на те, що підтвердженням виконання ТОВ «Займер» п. 1.4 Кредитного договору є інформаційна довідка, відповідно до якої 29 жовтня 2019 року на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 2000 грн, що є доказом видачі кредитних коштів. Проте, матеріали справи не містять ні документа із назвою «Інформаційна довідка», ні будь-якого іншого доказу на підтвердження надання позики відповідачеві, тому факт видачі кредиту не може вважатися доведеним.
Одночасно акцентував увагу, що згідно з пунктом 1.1 кредитного договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 2000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. Кредит надається строком на 14 днів, до 11 листопада 2019 року. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730 % річних від суми кредиту в розрахунку 2 % на добу. Кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної картки, вказаної клієнтом (пункти 1.2., 1.3., 1.4. договору). Пунктом 3.3.3 договору визначено, що клієнт має право продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять. 
Як вбачається з виписки з особового рахунку за кредитним договором, позивачем нарахована заборгованість відповідача за кредитним договором за період з 29 жовтня 2019 року по 16 квітня 2025 року, яка становить 8520 грн, із яких – 6520 грн заборгованість за процентами. Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України. 
Враховуючи, що кредит надавався строком на 14 днів до 11листопада 2019 року (строк кредитування), то, за умови підтвердження факту надання кредиту, позивач, відповідно до ст. 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. Отже розмір процентів згідно умов договору становить 560 грн за період з 29.10.2019 по 11.11.2019, виходячи з розрахунку: 2 000 грн (тіло кредиту) х 2 % (відсоткова ставка) х 14 днів (строк кредиту).
Також вказує, що на відповідача поширюються пільги передбачені п. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» оскільки ОСОБА_3 проходив службу у патрульній роті особливого призначення “Миколаїв” ГУНП в Миколаївській області та неодноразово, починаючи з 12.05.2014 по 15.01.2022 перебував у службових відрядженнях до зони проведення ООС у Донецькій та Луганській областях, а тому вважає, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами не підлягають задоволенню.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат просив суд врахувати, що до відшкодування заявляються лише фактичні витрати позивача за процесуальні дії, які є дійсно необхідними (консультування клієнта, формування правової позиції, складання та подання апеляційної скарги).
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що 29 жовтня 2019 року між ТОВ «Займер» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 89062, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 2000 грн. строком на 14 днів, до 11 листопада 2019 року, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 730% річних в розрахунку 2% на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на реквізити банківської картки, вказаної клієнтом.
Вказаний договір та додаток до нього - Графік розрахунків та загальна вартість кредиту, підписані сторонами шляхом вчинення електронного підпису з одноразовим ідентифікатором, що підтверджується розділом 7 Договору «Реквізити та підписи сторін (а.с.11,15-17).
На виконання умов Договору ТОВ «Займер» за посередництвом ТОВ «Платежі онлайн», перераховано на реквізити платіжної банківської картки, вказаної відповідачем у Розділі 7 Договору (Реквізити та підписи сторін), грошові кошти у розмірі 2000 грн.
Згідно інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» від 30 травня 2025 року на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 2 000 грн за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 (а.с.27).
Згідно наданої позивачем виписки за період з 29 жовтня 2019 року по 16 квітня 2025 року заборгованість відповідача за Договором становить 8520 грн, з яких: 2 000 грн - заборгованість за кредитом; 6520 грн - заборгованість за процентами ( а.с.9).
28 жовтня 2021 року між ТОВ «Займер» та ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» укладено договір факторингу №01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Займер» відступило ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників ( а.с.18-21). 
Відповідно до реєстру боржників від 28 жовтня 2021 року до договору факторингу №01-28/10/2021, ТОВ «ФК Кеш Ту Гоу» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 89062 у розмірі 8520 грн, що складається із заборгованості за основним боргом 2000 грн та заборгованості по відсоткам - 6520 грн( а.с.10).
14 квітня 2025 року позивачем на адресу ОСОБА_1 була направлена вимога про виконання зобов`язань за кредитним договором, проте станом на дату подачі позову зазначена вимога була залишена відповідачем без виконання ( а.с.8).
У матеріалах справи відсутні докази повернення відповідачем отриманих у кредит коштів кредитору.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За приписами частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Порядок укладення договорів в електронній формі регламентується Законом України "Про споживче кредитування" та Законом України "Про електронну комерцію".
Цивільний кодекс України у статтях 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчила свою згоду та взяла на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
Відповідно до положень статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них.
Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до пункту 6 частити 1 статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
В апеляційній скарзі відповідач заперечуючи факт укладання договору, посилався на ненадання позивачем належних та допустимих доказів ідентифікації саме його як особи, яка укладала електронний договір, належності телефонного номеру та банківської картки, дотримання вимог Закону України « Про електронну комерцію» щодо електронного підпису.
Проте вказані доводи апеляційної скарг, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки за нормами Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Так, відповідно до пункту 6.1 кредитного договору, цей договір підписаний з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України « Про електронну комерцію».
Одноразовий ідентифікатор KL2073 відповідач отримав 29 жовтня 2019 року на зазначений ним номер мобільного телефону НОМЕР_2 (розділ 7 договору).
Своїм підписом на договорі відповідач також підтвердив, що ознайомлений з усіма умовами, в тому числі, й порядком та строками повернення кредиту та сплати процентів, розуміє та зобов`язується їх виконувати.
Отже договір між кредитором та відповідачем ОСОБА_1 укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису одноразовий ідентифікатор KL2073. При цьому відповідач через особистий кабінет на веб-сайті кредитора подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого первісний кредитор надіслав відповідачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді смс-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.
Оскільки без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний договір не був би укладений сторонами, то цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається такими, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).
Також відповідачем не надано належних доказів укладення договору від його імені іншою особою за відсутності його волевиявлення.
Крім того, відповідачем не спростовано факт належності телефонного номеру та недоведено неотримання пароля ідентифікації.
Надаючи правову оцінку кредитному договору суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, дійшов правильного висновку про його укладення в електронній формі у спосіб, визначений законом, адже такий договір містить електронний підпис відповідачка одноразовим ідентифікатором KL2073, що прирівнюється до власноручного підпису позичальника, що повністю відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" та засвідчує волю відповідача на укладання договорів на погоджених умовах.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів апеляційної скарги про неукладеність кредитного договору та неознайомлення відповідача з його умовами, оскільки без здійснення вказаних дій останнім кредитний договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону № 675-VIII вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведених у постанові від 04 грудня 2023 року у справі № 212/10457/21 (провадження № 61-6066 св 23).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
У рішенні 23 серпня 2016 року у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей" … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Щодо виконання кредитодавцем обов`язку щодо переказу (надання) кредитних коштів колегія суддів виходить із того, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме: надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, наведеними у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 752/17604/15-ц (провадження № 61-14780св23).
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (див. постанову Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі №904/2104/19).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини 1 статті 13 Закону № 675-VIII розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України "Про платіжні послуги","Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України, що регулює надання платіжних послуг.
Згідно з частиною 3 статті 13 Закону № 675-VIII продавець (виконавець, постачальник), надавач платіжних послуг, оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала плату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року (справа № 372/223/17, провадження № 61-10667св18) міститься правовий висновок, згідно з яким факт отримання кредиту може бути доведено не лише заявою про видачу готівки, а й сукупністю інших доказів, зокрема: кредитним договором, меморіальними ордерами на видачу коштів, виписками про рух коштів по рахунку, заявами на переказ готівки, тощо.
Як вбачається з умов кредитного договору від 29 жовтня 2019 року № 89062, зокрема пункту 1.4 договору кредит надається у безготівковій формі у національній валюті на реквізити банківської картки, вказаної клієнтом. 
У розділі 7 Договору ОСОБА_1 зазначив номер рахунку, на який просив перерахувати кредитні кошти - № НОМЕР_1 .
Як встановлено судом, на виконання умов Договору ТОВ «Займер» за посередництвом ТОВ «Платежі онлайн», перераховано на реквізити платіжної банківської картки, вказаної відповідачем у Розділі 7 Договору (Реквізити та підписи сторін), грошові кошти у розмірі 2000 грн.
Згідно інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» від 30 травня 2025 року на картковий рахунок відповідача було перераховано кредитні кошти в сумі 2 000 грн за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 , що є доказом видачі кредитних коштів. Емітент платіжної карти Приватбанк (а.с.27).
При цьому колегія суддів враховує, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.
З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Заперечуючи факт отримання кредитних коштів, відповідач будучи обізнаним про підписання кредитного договору, графіку погашення кредиту та сплати відсотків, не вчиняв дії щодо захисту, на його думку, порушеного права на отримання кредитних коштів за вказаним договором.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, наведеною у постанові Верховного Суду від 31 січня 2025 року у справі № 235/8060/15-ц (провадження № 61-6952св24).
У такий спосіб відповідач намагається уникнути належного виконання зобов`язання.
Проте відповідачем не надано суду доказів, що банківська картка з відповідним номером йому не належить, та що кредитні кошти у розмірі 2 000 грн 29.10.2019 року на картку не були зараховані.
Хоча маючи доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, відповідач мав можливість в якості доказу надати суду довідку з банку про неналежність йому вищезгаданої картки, або виписку зі свого рахунку на підтвердження надходження чи не надходження коштів від кредитора на виконання умов укладеного договору, його розміру. Зазначене не може тлумачитись як встановлення для відповідача заздалегідь недосяжного стандарту доказування. 
Із наданих ТОВ "ФК "КЕШ ТУ ГОУ" документів встановлено, що при укладенні кредитного договору первинний кредитор з`ясував особу позичальника, його персональні дані, а саме, серію і номер паспорту, місце реєстрації, ідентифікаційний номер, номер оператора мобільного зв`язку.
Спонукань вважати, що персональні дані відповідача були використані первинним кредитором чи іншими особами для укладення кредитного договору від його імені немає. До правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно нього шахрайських дій відповідач не звертався.
Тому й презумпцію винуватості боржника та факту виникнення між сторонами відповідного зобов`язання також не спростовано.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність обставини перерахування ОСОБА_1 кредитних коштів за договором від 29 жовтня 2019 року № 89062 та отримання їх відповідачем, не належного виконання відповідачем взятих не себе зобов`язань за кредитним договором та їх не повернення. 
Доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними та висновків суду першої інстанції не спростовують.
Водночас щодо стягнення процентів за користування кредитом колегія суддів зазначає.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
З наведеного вбачається, що протягом дії договірних відносин, розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором та протягом його дії сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, а після закінчення строку договору, у випадку наявності невиконаного грошового зобов`язання, у кредитора виникає право вимоги відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
У постанові від 05 квітня 2023 року Велика Палата Верховного Суду у справі №910/4518/16 зробила висновок про те, що «надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондується жодному праву кредитодавця. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання».
Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Отже, при стягненні заявленої позивачем заборгованості не підлягають врахуванню завуальовані, двозначні умови, які дозволили первинному кредитору нарахувати непропорційно великі суми грошових коштів за користування кредитом поза чітко вказаним строком кредитування.
Укладаючи 29 жовтня 2019 року електронний договір № 89062 про надання фінансового кредиту між сторонами було узгоджено наступні умови:
Згідно з пунктом 1.1 договору товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 2000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором. 
Кредит надається строком на 14 днів, до 11 листопада 2019 року. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 730 % річних від суми кредиту в розрахунку 2 % на добу. Кредит надається в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної картки, вказаної клієнтом (пункти 1.2., 1.3., 1.4. договору).
У додатку №1 до договору (графік розрахунків) контрагентами обумовлено, що за обліковий період (14 дні) сума нарахованих процентів за користування кредитом виходячи із зазначеної відсоткової ставки становитиме 560 грн.
Підпунктом 2.3 пункту 2 Договору визначено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту- (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом.
Пунктом 3.3.3 договору визначено, що клієнт має право продовжити строк надання кредиту, оплативши не пізніше останнього дня терміну повернення кредиту, зазначеного в графіку розрахунків, в повному обсязі нараховані проценти по кредиту. 
Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять. 
Як вбачається з виписки з особового рахунку за кредитним договором, позивачем нарахована заборгованість відповідача за кредитним договором за період з 29 жовтня 2019 року по 16 квітня 2025 року, яка становить 8520 грн, із яких - 6520 грн заборгованість за процентами.
Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
Враховуючи, що кредит надавався строком на 14 днів до 11 листопада 2019 року (строк кредитування), то ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість нарахованих та несплачених процентів за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.
Отже розмір процентів відповідно до умов договору, який підлягає стягненню з відповідача, становить 560 грн за період з 29 жовтня по 11 листопада 2019 року, виходячи з розрахунку: 2 000 грн (тіло кредиту) х 2 % (відсоткова ставка) х 14 днів (строк кредиту).
Вимог про застосування наслідків порушення грошового зобов`язання, зокрема прострочення сплати суми кредиту та нарахованих процентів згідно з частиною другої статті 625 ЦК України позивач не заявляв.
Посилання відповідача на те, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитними коштами не підлягають задоволенню оскільки на відповідача поширюються пільги передбачені пункт 15 статті 14 ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в чинній редакції, оскільки ОСОБА_1 проходив службу у патрульній роті особливого призначення “Миколаїв” ГУНП в Миколаївській області та неодноразово, починаючи з 12.05.2014 по 15.01.2022 перебував у службових відрядженнях до зони проведення ООС у Донецькій та Луганській областях не заслуговують на увагу. 
Так, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Судом встановлено, що згідно з довідкою Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 12 квітня 2021 року № 271/14-2021 ОСОБА_1 проходив службу у органах внутрішніх справ з 04 липня 1999 року по 16 лютого 2009 року, з 12 травня 2014 року по 06 листопада 2015року, та з 07 листопада 2015 року по теперішній час проходить службу в Національній поліції України.
Згідно довідок Головного управління національної поліції в Миколаївській області ОСОБА_1 під час проходження служби в органах внутрішніх справ та Національної порліції України перебував у службових відрядженнях у складі сил та засобів, які залучаються та беруть участь в Антитерористичній операції (ООС) на території Донецької та Луганської областей з метою виконання службових завдань, згідно наказів серед інших з 10 січня 2019 року по 11 березня 2019 року (наказ Командувача обю`єднаних сил №37 дск від 12 лютого 2019 року та Наказ Командувача об`єднаних сил №99 дск від 25 квітня 2019 року).
Згідно зі статтею 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до осіб, які належать до учасників бойових дій, належать особи, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції.
Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що сфера дії цього закону поширюється на: 1) військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та, правоохоронних органів спеціального призначення (далі - правоохоронні органи), Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.
Відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України" на території Луганської та Донецької областей розпочато антитерористичну операцію.
Законом України від 20 травня 2014 року № 1275-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" внесено зміни до статті 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яку доповнено пунктом 15 такого змісту та була чинною на час укладання кредитного договору: "військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються".
.Згідно із Законом України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Проте, судом апеляційної інстанції встановлено, що в період дії спірного кредитного договору з 29 жовтня по 11 листопада 2019 року не виконував службово-бойові завдання та відповідно не користувався наданими вказаним Законом пільгами щодо нарахування процентів за кредитним договором. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив вказані докази у справі та не надав їм належної правової оцінки, а тому дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача процентів, які були нараховані поза межами, погодженого сторонами договору кредиту, строку кредитування. 
Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених частиною 1 статті 376 ЦПК України, підлягає зміні, шляхом зменшення суми стягнення заборгованості.
Відповідно за договором про надання фінансового кредиту № 89062 від 19 жовтня 2019 року з відповідача підлягає стягненню 2560 грн, з яких: 2 000 грн заборгованість за тілом кредиту; 560 грн заборгованість за процентами.
Аргументи апеляційної скарги про невиконання судом першої інстанції при відкритті провадження у справі вимог частини 1 статті 187 ЦПК України не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріали справи. Адже відповідно до відповіді №1560718 від 10 липня 2025 року з Єдиного демографічного реєстру ( на запит суду) місцем реєстрації відповідача зазначено: АДРЕСА_3 ( а.с.32). 
Щодо судових витрат.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).
У частині третій статті 137 ЦПК України вказано, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною / третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №317/1209/19(провадження №61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі №554/2586/16-ц(провадження №61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18(провадження №61-44217св18).
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 №23рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).
За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витратна оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
У розумінні положень частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Під час подання позову ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» сплатило 2422 грн судового збору.
На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у розмірі 10500 грн в суді першої інстанції до позовної заяви долучено: договір про надання правничої допомоги від 29 грудня 2023 року, додаткову угоду № 1 до договору про надання правничої допомоги від 27 грудня 2024 року.
Враховуючи співмірність наданих адвокатом Пархомчуком С.В. послуг зі складністю справи, витраченим адвокатом часом, обсягом наданих послуг - надання консультації, складання та подача позовної заяви з відповідними доказами, ціною позову, взявши до уваги клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції вважав, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3 000 витрат на правничу допомогу. 
Оскільки позовні вимоги ТОВ ФК «Кеш Ту Гоу» задоволено на 30% (2560 грн/ 8520 грн*100), то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 726,60 грн (30% х 2 422 грн) у відшкодування судового збору та 900 грн (30% х 3000 грн) у відшкодування витрат на правничу допомогу, а всього 1626,60 грн.
За подання апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 сплатив 3633 грн 60 коп. судового збору, які просив стягнути з позивача.
Апеляційну скаргу сторони відповідача задоволено на 70 %, відповідно з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2 543,52 (70 % х 3633 грн 60 коп.) грн судового збору за подання апеляційної скарги.
З урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України, з ТОВ «ФК «Кеш Ту Гоу» необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 1816,92 (2543,52 грн –726,60 грн) грн понесених останнім судових витрат.
Згідно з частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежновідтого, яке рішення проголошено – повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуальногозакону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, є дата складення повного судового рішення - 23 квітня 2026 року.
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.
Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2025 року змінити. 
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором № 89062 від 29 жовтня 2019 року в розмірі 2 560 (дві тисячі п`ятсот шістдесят) грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 2 000 ( дві тисячі) грн та заборгованості зі сплати процентів в сумі 560 ( п`ятсот шістдесят) грн. 
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «КЕШ ТУ ГОУ» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1816 (одня тисяча вісімсот шістнадцять) грн 92 коп.
Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Головуючий Ж.М. Яворська
Судді Т.М. Базовкіна
Л.М. Царюк
Повний текст постанови складено 23 квітня 2026 року.