Справа № 467/1772/25
Провадження № 2-а/467/3/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20.03.2026 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі: 

головуючого - судді Явіци І.В.
за участю секретаря судового засідання – Рожкової Т.М.
позивача – ОСОБА_1 
представника позивача – Петрини О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення, 

ВСТАНОВИВ :

Аргументи та вимоги позивача 

Постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 № 1931 від 24 листопада 2025 року позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 34 000,00 грн. 
Не погодившись із цим, ОСОБА_1 подала до суду позов із посилання на те, що вказана постанова винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, зокрема, через те що:
1. протокол №1168 від 06 листопада 2025 року, на підставі якого й було винесено оскаржувану постанову, складено не уповноваженою на те особою, оскільки ні у статті 255 КупАП, ні у Положенні про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, що затверджене постановою КМУ №154 від 23 лютого 2022 року, про повноваження ТЦК та їх посадових осіб складати протоколи нічого не йдеться, тобто, на сьогодні відсутній закон, який надає право РТЦК скла дати протоколи;
2. оскаржувана постанова не містить у собі зазначення щодо конкретних норм ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які ніби то порушила позивач; 
3. викладені у постанові обставини за своєю суттю не відповідають дійсності, так як позивач не порушувала вимог Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що затверджений постановою КМУ №1487 від 30 грудня 2022 року, зокрема:
а) під час перевірки вона надала відомість оперативного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів підприємства станом на 06 листопада 2025 року, тому їй незрозуміло які саме недостовірні дані і де саме вона їх вказала та в чому саме полягає порушення Додатку №12 по Постанови КМУ №1487;
б) позивач не порушувала положення абз.7 п.34 Постанови КМУ № 1487, так як ведення списку осіб, знятих з військового обліку, цією нормою не передбачено, натомість вона передбачає проведення роз`яснювальної роботи серед військовозобов`язаних, резервістів та призовників щодо виконання ним правил військового обліку;
в) відсутні жодні докази того, що на підприємстві не проводиться робота з виявлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які не перебувають на військовому обліку, та що не здійснюються заходи контролю щодо виконання ними правил військового обліку;
г) не відповідає дійсності й твердження про відсутність нормативно – правових актів, необхідних для організації і ведення військового обліку, так як вони надавались під час перевірки, у той час, як Постанова КМУ №560 регламентує порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, а тому вона не має відношення про перевірки, яку проводив відповідач 06 листопада 2025 року;
г) відсутні підстави вважати, що позивач не повідомила районний ТЦК та СП про зміну ОСОБА_3 місця проживання і тим самим порушила вимоги абз.10 п.34 Постанови КМУ №1487, так як адреса місця його реєстрації не змінювалась, натомість було перейменовано лише назву вулиці з «Жовтневої революції» на «Київська»;
д) вона не порушувала вимоги п.13 Постанови КМУ №560, оскільки не отримувала ніякого розпорядження начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно ОСОБА_4 , а тому й не мала підстав для направлення відносно нього повідомлення до ІНФОРМАЦІЯ_3 , у той час, як 21 серпня 2025 року вона направила відповідачу повідомлення про зміну облікових даних ОСОБА_4 
е) оскаржувана постанова містить посилання на порушення позивачем загальних норм ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» та ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», які не встановлюють для неї конкретного обов`язку по вчиненню тих чи інших дій.
є) протокол, на підставі якого винесено оскаржувану постанову, не відповідає вимогам ст. 256 КУпАП, оскільки не містить у собі часу і місця учинено правопорушення, у т.ч. й не конкретно відображену суть правопорушення, а так само й не зазначено нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане порушення.
Тож, посилаючись на винесення постанови без з`ясування усіх обставин справи, без надання належної правової оцінки протоколу про адміністративне правопорушення та без установлення наявності об`єктивної і суб`єктивної сторони правопорушення, позивач просила суд визнати протиправною та скасувати постанову №1231 від 24 листопада 2025 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , про її притягнення до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП і закрити у справі провадження за відсутністю у її діях складу цього правопорушення. 

Учинені судом процесуальні дії у межах справи 

Спрощене позовне провадження за вимогами позивача було відкрите ухвалою від 05 грудня 2025 року, якою,окрім цього, визначено строк для подання сторонами заяв по суті справи.
Ухвалою від 19 грудня 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача про заміну неналежного відповідача було відмовлено, натомість, до участі у справі залучено ІНФОРМАЦІЯ_4 у якості співвідповідача, вимог до якого позивач так і не висунула. 

Стислий виклад позиції сторін, у т.ч. аргументи відповідача 

В судовому засіданні позивач та її представник викладені у позовній заяві обставини підтвердили, а заявлені вимоги підтримали у повному обсязі.
Їх усні пояснення та аргументи за свою суттю і змістом істотно не відрізнялись від обставин та аргументів, що викладені у позовній заяві. 
Лише доповнили, що при складанні акту перевірки позивач присутня не була, при складанні протоколу і винесенні постанови відповідач її із ним не ознайомив і надіслав його на адресу підприємства вже після винесення оскаржуваної постанови. 
Відповідач – ІНФОРМАЦІЯ_5 про це судове провадження сповіщався належно і неодноразово, позиції щодо справи не висловив, відзиву, заяв і клопотань, так само як і свого представника, до суду також не направив. 
Відповідач – ІНФОРМАЦІЯ_6 про дату, час і місце судового засіданні був повідомлений належно, явку свого представника до суду не забезпечив, однак, направив відзив на позовну заяву, яким проти позову заперечив із посиланням на його необґрунтованість.
Зокрема, вказав, що 25 листопада 2025 року провів перевірку стану військового обліку та бронювання військовозобов`язаних, призовників та резервістів у ДП ДГ «Агрономія» МІП імені В.М. Ремесла НААН України.
В ході якої було встановлено і оформлено відповідним актом ряд порушень, які допустила позивач як особа, відповідальна за ведення військового обліку на підприємстві.
Так, вона не забезпечила: 1) повноту і достовірність облікових даних, які вносяться до списків персонального військового обліку та 2) внесення у 5-денний строк змін до списків персонального військового обліку.
Тим самим, позивач допустила порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, які знайшли своє відображення у протоколі про адміністративне правопорушення №1168 від 06 листопада 2025 року, який було складено уповноваженою особою із дотриманням встановленого законом порядку, зокрема, протокол отримано і підписано позивачем із наданням пояснень, які були враховані при внесенні оскаржуваної постанови №1931 від 24 листопада 2025 року.
Відповідач наголосив, що позивач при складанні протоколу надала свої пояснення і свою провину визнала. 
Тим самим, відповідач вказав, що притягнув позивача до адміністративної відповідальності правомірно, у зв`язку із чим у задоволенні позову просив відмовити. 

Установлені судом фактичні обставини справи на підставі наданих сторонами доказів 

Наказом директора Державного підприємства «Дослідне господарство «Агрономія» Інституту захисту рослин Національної академії аграрних наук України» №26-к від 23 січня 2023 року позивачу ОСОБА_1 (інспектору відділу кадрів) за її згодою було доручено ведення військового обліку на підприємстві з 23 січня 2023 року.
06 листопада 2025 року посадова особа відповідача ОСОБА_5 склала відносно позивача протокол №1168, із якого слідує, що 06 листопада 2025 року об 11 год. 30 хв. під час особливого періоду та під час здійснення заходів мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_7 було здійснено виїзд до ДП ДГ «Агрономія» з метою здійснення перевірки ведення військового обліку згідно із вимогами чинного законодавства. 
Під час перевірки було встановлено, що позивач, будучи відповідальною за ведення військового обліку на цьому підприємстві, порушила вимоги: 1) ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу»; ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; 3) Постанови КМУ №1487 від 30 грудня 2022 року «Про затвердження Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів»; 4) Постанови КМУ №560 від 16 травня 2024 року «Про затвердження Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період», а саме: 
1)вимоги Додатку №12 Постанови №1487, так як у відомості оперативного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів ДП ДГ «Агрономія» вказані недостовірні дані, оскільки кількість осіб є значно меншою за реальний показник;
2)в порушення вимог абз.7 п. 35 Постанови №1487 позивач не забезпечила повноту та достовірність даних, які вносяться до списків персонального військового обліку в ДП ДГ «Агрономія», а саме: громадянин ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , знаходиться в списках знятих з військового обліку в ДП ДГ «Агрономія». На теперішній час ОСОБА_3 знаходиться в картотеці вільних залишків та згідно записів його тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 , виданого 28.02.2024 року, він визначив свій ступінь придатності до військової служби: «Не придатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час за ст. 14 «б», інформація щодо зняття з військового обліку відсутня;
3)робота з виявлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які не перебувають на військовому обліку, та заходи контролю щодо виконання ними правил військового обліку або взяття таких осіб на військовий облік не проводяться;
4)нормативно – правові документи, необхідні для організації та ведення військового обліку військовозобов`язаних, - відсутні. Також відсутня на момент перевірки роздрукована постанова КМУ №560 і постанова КМУ №1487;
5)в порушення абз.10 п. 34 Постанови КМУ №1487 не забезпечено внесення у п`ятиденний строк з дня подання відповідних документів (або відображення в електронній формі інформації, що міститься в таких документах, як можуть пред`являтися (надаватися) з використанням мобільного додатку Порталу «Дія») змін до списків персонального військового обліку щодо прізвища, власного імені та по батькові (за наявності), реквізитів паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, адреси задекларованого/зареєстрованого місця проживання, адреси місця фактичного проживання, сімейного стану, освіти, місця роботи і посади та надсилання щомісяця до 5 числа до відповідних ТЦК та СП, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів повідомлень про зміну таких облікових даних, а саме: ОСОБА_3 змінив місце проживання, повідомлення до ІНФОРМАЦІЯ_9 не надсилалось;
6)наказом ДП ДГ «Агрономія» від 19 серпня 2025 року військовозобов`язаного ОСОБА_4 було звільнено з посади, однак, відповідне повідомлення в порушення п. 13 Постанови КМУ № 560 до ІНФОРМАЦІЯ_9 не надходило.
Тим самим, як вказано у протоколі, ОСОБА_1 порушила законодавство про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, а саме: вимоги ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу», ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не виконувала правила військового обліку, встановлені законодавством, у зв`язку із чим її дії особою, яка склала протокол, були кваліфіковані за ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Постановою від 25 листопада 2025 року №1931, що була винесена начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 , позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП із накладенням адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 34 000,00 грн. та із посиланням на обставини, які за своїм змістом і суттю ідентичні тим, що викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, у т.ч. й із збереженням синтаксису і пунктуації особи, яка склала протокол, тобто без зміни будови словосполучень і речень та способу зв`язку слів у них у сукупності зі таким способом застосування розділових знаків, за якого сприйняття змісту і суті викладеної інформації є вкрай утрудненим.
Відповідач разом із відзивом надав й Акт перевірки стану організації і ведення військового обліку та забезпечення функціонування системи військового обліку у Державному підприємстві «Дослідне господарство «Агрономія» Миронівського інституту пшениці імені В.М. Ремесла Національної академії аграрних наук України від 25 листопада 2025 року за підписом голови членів комісії.
Тож, суд перейде до аналізу процедури і обставин притягнення позивача до адміністративної відповідальності, здійснюючи його на основі наведених вище доказів, як от, протоколу, постанови і акту та у контексті наведених обома сторонами аргументів.

Стосовно протоколу про адміністративне правопорушення 

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.
Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.
Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.
Протокол за своїм змістом повинен відповідати вимогам ст. 256 КУпАП і у ньому зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.
Поряд із цим протокол є фактично актом, яким особі висувається звинувачення, адже в подальшому на його основі вона в подальшому будуватиме свій захист перед судом чи особою, яка згідно закону уповноважена приймати рішення про притягнення до адміністративної відповідальності. 
Тож, у цій справі суд має приділити увагу викладу суті правопорушення, яка, у свою чергу, полягає у порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Адже, конкретність обвинувачення є фундаментальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та права на захист. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що обвинувачений має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про фактичні обставини та їх правову кваліфікацію.
У рішенні «Маттоціа проти Італії» (Mattoccia v. Italy, 25 липня 2000 р.) ЄСПЛ вказав, що обвинувальний акт має бути конкретним. Обвинувачений має право знати, за які саме дії його судять, щоб мати змогу будувати захист. 
У даній ситуації протокол про адміністративне правопорушення було складено за ч.3 ст.210-1 КУпАП.
Так, відповідальність за за вказаною правовою нормою настає у разі порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію в особливий період.
Очевидно, що вказана правова норма є банкетною, тобто, такою, що не встановлює конкретних правил поведінки самостійно, а відсилає до інших нормативних актів для розкриття змісту прав, обов`язків чи заборон. Вона закріплює лише загальні ознаки, а деталізовані норми можуть відноситись до цієї чи до іншої галузі права.
Притягнення особи до відповідальності за вчинення правопорушення, яке описане банкетною нормою, вимагає від уповноваженої особи чіткого зазначення реквізитів нормативно – правового акту/актів та його/їх конкретних норм (стаття/частина/пункт), порушення яких ставиться у провину.
Об`єктом даного адміністративного проступку є суспільні відносини у сфері виконання військового обов`язку і несення військової служби.
Об`єктивна сторона правопорушення виражається, власне, у порушенні законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
Тож, суд перейде до аналізу протоколу про адміністративне правопорушення з точки зору його відповідності вимогам ст. 256 КУпАП у частині відображення у ньому , перш за все, суті правопорушення, а фактично його об`єктивної сторони.
З огляду й на те, що цей протокол став єдиними доказом, на основі якого відповідач виніс спірну постанову.
Суд відразу відмічає, що у цій ситуації протокол складається обов`язково, так як були відсутніми обставини, які передбачені ч.ч. 6,7 та 9 ст. 258 КУпАП.
До цього ж, суд звертає увагу, що відображені у протоколі обставини були встановлені в ході перевірки ведення військового обліку у ДП ДГ «Агрономія», однак, акт якої було затверджено тільки 25 листопада 2025 року, тоді як сам протокол складався 06 листопада 2025 року, а спірна постанова виносилась напередодні – 24 листопада 2025 року. 
Стосовно наявності у ОСОБА_5 повноважень на складання протоколу, то суд вказує, що на підставі ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Уповноважені посадові особи територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, яким надано право складати протоколи про адміністративні правопорушення (додаток 1) передбачені статтями 210, 210-1, 211 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), визначаються наказами керівників відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки (п.2 Інструкції зі складання територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки протоколів та оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення, що затверджена наказом Міністерства оборони України №3, далі – Наказ №3). 
Таким чином, право на складання протоколу надається особі, яка визначена відповідним наказом керівника відповідного ТЦК.
Разом із цим, у цій справі наявна ситуація, коли відповідач, отримавши позовну заяву ОСОБА_1 і готуючи на неї відзив, не звернув увагу на той факт, що позивач ставить під сумнів відповідні повноваження особи, яка склала протокол, і не вжив заходів щодо доказування правомірності своїх дій у цій частині, принаймні, шляхом долучення до відзиву копії наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , яким він уповноважив ОСОБА_5 на складання протоколів про адміністративні правопорушення. 
Через що питання наявності у неї повноважень на складання протоколу відносно позивача залишається відкритим. 
Тоді як ВП ВС у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 вказала, що невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Тож, відповідач не спростував аргументи позивача у частині відсутності у ОСОБА_5 повноважень на складання протоколу, хоча в силу ч.2 ст. 77 КАС України повинен був і мав можливість це зробити. 
Отже, суд не може пересвідчитись, що ОСОБА_5 дійсно була особою, уповноваженою скласти протокол відносно ОСОБА_1 .
Але разом із цим, суд не бачить, які саме конвенційні чи конституційні права і свободи ОСОБА_1 були знівельовані, звужені чи обмежені тим, що протокол склала ОСОБА_5 , і сторона позивача не вказувала на такі обставини (ВП ВС у справі № 756/10060/17). 
Саме по собі твердження про те, що протокол складено не уповноваженою особою не може потягнути за собою автоматичне його визнання недопустимим доказом, оскільки має бути встановлено, що саме це призвело до порушення основоположних прав особи, відносно якої складався такий протокол. 
Але повертаючись до аналізу викладеної у протоколі об`єктивної сторони правопорушення, суд встановив, що позивачу було інкриміновано наступне. 

Зазначення недостовірних даних у відомості оперативного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (Додаток №12) 

Протокол містить твердження про те, що позивач допустила порушення ведення відомості оперативного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі – ПВР) згідно із додатком 12 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що затверджений постановою КМУ №1487 від 30 грудня 2022 року (далі – Постанова №1487) (тут і далі у редакції, що діяла на момент складання протоколу), оскільки зазначена у ній кількість осіб є значно меншою ніж реальний показник. 
Позивач таке заперечила, зокрема, із посиланням на те, що їй незрозуміло у чому саме полягає недостовірність даних і у порівнянні із чим уповноважена на складання протоколу особа установила якісь розбіжності. 
Розбираючи цю ситуацію, суд звертається до положень п. 33 Постанови №1487, відповідно до якого персональний військовий облік в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях ведеться за списками персонального військового обліку (додаток 5). 
Інформація про чисельність призовників, військовозобов`язаних та резервістів вноситься до відомості оперативного обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (додаток 12), яка зберігається разом із списками персонального військового обліку.
Із такого дійсно, виникає питання, яким чином особа, яка склала протокол, встановила, що у відомості оперативного обліку зазначена менша за реальний показник кількість осіб.
Адже, відповідач не надав суду будь - яких доказів про реальний показник призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підприємстві, про джерела цього реального показника, а так само і доказів того, що відображений у відомості показник дійсно не відповідає реальному.
Іншими словами, за матеріалами справи суду не вдалося встановити в чому саме полягає недостовірність даних, внесених позивачем до відомості оперативного обліку, і у якому джерелі наявні достовірні, на думку відповідача, дані і якими саме є ці достовірні дані.
За таких обставин, твердження про внесення позивачем недостовірних даних у відомість оперативного обліку фактично є голослівними, що є недопустимим з токи зору правил належного доказування вини особи. 

Стосовно порушення позивачем абзацу 7 пункту 34 Постанови №1487

У протоколі вказано, що позивач порушила вимоги абз.7 п. 34 Постанови №1487, так як не забезпечила повноту і достовірність облікових даних, які вносяться до списків персонального обліку, відносно гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Загалом, суть звинувачення у цій частині викладена у спосіб, який не дозволяє однозначно встановити, що саме мала на увазі особа, яка складала протокол, і у чому саме полягає неповнота і недостовірність даних стосовно ОСОБА_3 .
Однак, сторона позивача проти такого порушення заперечила із посиланням на те, що Постанова №1487 не передбачає обов`язку ведення позивачем списку знятих з військового обліку, тоді як безпосередньо абз. 7 п.34 вказаної постанови передбачено ведення роз`яснювальної роботи серед призовників, військовозобов`язаних та резервістів щодо виконання ними правил військового обліку. 
Суд погоджується із цими доводами сторони позивача, оскільки абз.7 п. 34 Постанови №1487 у редакції, яка діяла на час винесення спірної постанови, передбачав у собі обов`язок проведення роз`яснювальної роботи серед резервістів, військовозобов`язаних та призовників щодо виконання ними правил військового обліку. 
Відповідно, невнесення інформації щодо зняття ОСОБА_3 з обліку не можна кваліфікувати як порушення абз. 7 п. 34.
Натомість, обов`язок забезпечення повноти та достовірності облікових даних, що вносяться до списків персонального військового обліку передбачений абз. 8 п. 34 Постанови №1487 у редакції, що діяла на момент винесення спірної постанови. 
Як наслідок, особа, яка склала протоколі, невірно вказала правову норму, яка, на її думку, була порушена позивачем, оскільки викладена нею суть порушення не відповідає зазначеній нормі.
Крім цього, доказів такого невнесення даних позивачем відповідач до суду також не надав. 

Щодо питання виявлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів і наявності нормативно – правових актів, які регулюють організацію та ведення військового обліку 

Особа, яка склала протокол, у ньому вказала, що на підприємстві не ведеться робота з виявлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які не перебувають на військовому обліку, а так само і заходи контролю щодо виконання ними правил військового обліку і взяття таких осіб на військовий облік не проводяться.
Крім цього, нормативно – правові документи, необхідні для організації та ведення військового обліку, відсутні, зокрема, відсутні на момент перевірки роздруковані постанови КМУ №560 та №1487.
Заперечуючи проти такого, сторона позивача вказала, що у відповідача відсутні будь – які докази стосовно не виявлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів та відсутності контролю за дотримання ними правил військового обліку, тоді як усі нормативно – правові акти, що необхідні для організації і ведення військового обліку, надавались під час проведення перевірки, у той час, як постанова КМУ №560 не має ніякого відношення до цієї справи. 
Стосовно цього порушення, то суд відмічає, що виявлення призовників, військовозобов`язаних та резервістів, які проживають на території адміністративно-територіальної одиниці, що обслуговується виконавчими органами сільської, селищної, міської ради, і не перебувають в них на персонально-первинному військовому обліку та взяття призовників, військовозобов`язаних та резервістів на персонально-первинний військовий облік на підставі підпункту 3 пункту 24 Постанови №1487,у редакції,що діяла на момент складання протоколу, віднесено до компетенції виконавчих органів місцевих рад, тоді як положення п. 34 вказаної постанови не встановлюють такого обов`язку для позивача. 
До цього ж, протокол не містить у собі відомостей, стосовно того, яку саме правову норму порушила позивач, коли не виявляла відсутніх на обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів і не друкувала постанови КМУ, зокрема, яка саме норма зобов`язує мати у наявності саме роздруковані НПА. 
При цьому, відповідач не надав суду доказів щодо того, у який саме спосіб було допущене це порушення і чим воно підтверджується. 
Відповідно, висунуте у цій частині звинувачення є необґрунтованим, позаяк, незрозуміло на підставі якої норми і якого нормативно – правового акта позивач була зобов`язана виявляти відсутніх на обліку призовників, військовозобов`язаних і резервістів та мати у наявності саме роздруковані НПА. 

Про порушення вимог абз. 10 п. 34 Постанови №1487

Відповідач притягнув позивача, серед іншого, й за порушення нею вимог абз.10 п.34 Постанови №1487, як от, за те, що вона у 5 - денний строк не повідомила відповідача про зміну ОСОБА_3 місця проживання.
На таке позивач вказала, що ОСОБА_3 не змінював адресу зареєстрованого місця проживання, змінилась лише назва вулиці у місці його реєстрації, а тому у неї не було обов`язку повідомляти про це відповідача. 
Розглядаючи таке, суд враховує, що абз. 10 п.34 Постанови №1487 у редакції, яка діяла на час складання протоколу, передбачав у собі здійснення підприємствами, установами та організаціями періодичного звіряння списків персонального військового обліку з обліковими документами відповідних ТЦК та СП. 
Тоді як внесення у п`ятиденний строк з дня подання відповідних документів (або відображення в електронній формі інформації, що міститься у таких документах, які можуть пред`являтися (надаватися) з використанням мобільного додатка Порталу Дія) змін до списків персонального військового обліку щодо прізвища, власного імені та по батькові (за наявності), реквізитів паспорта громадянина України та паспорта громадянина України для виїзду за кордон, адреси задекларованого/зареєстрованого місця проживання, адреси місця фактичного проживання, сімейного стану, освіти, місця роботи і посади та надсилання щомісяця до 5 числа до відповідних районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, органів СБУ, відповідних підрозділів розвідувальних органів повідомлень про зміну таких облікових даних було передбачено абз. 11 п. 34 Постанови №1487. 
Крім цього, будь – яких даний щодо того, що ОСОБА_6 дійсно змінив адресу зареєстрованого місця проживання відповідач не надав.
І не довів, що лише сама по собі зміна назви вулиці зумовлює обов`язок позивача повідомляти про це районний ТЦК.
Отже, і це порушення було кваліфіковане невірно. 

Про порушення п. 13 Постанови №560

Протокол містить твердження про те, що ОСОБА_4 був звільнений з займаної на підприємстві посади 19 серпня 2025 року, але позивач в порушення п.13 Постанови №560 не повідомила про це ІНФОРМАЦІЯ_6 .
На таке позивач вказала, що ніякого розпорядження про проведення заходів мобілізації чи виклик ОСОБА_4 від ТЦК та СП підприємство не отримувало, тому у неї не було обов`язку повідомляти відповідача про його звільнення з роботи. 
Натомість позивач 19 серпня 2025 року на виконання вимог абз. 4 п. 34 Постанови №1487 направила на адресу відповідача повідомлення про зміну облікових даних відносно ОСОБА_4 .
Перевіряючи ці обставини, суд звертає увагу, що відповідно до п. 13 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ № 560 від 16 травня (тут і далі у редакції, що була чинна на час складання протоколу) (далі Постанова №560), керівники підприємств, установ, організацій з отриманням розпорядження відповідного голови (начальника) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації) або відповідного керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки про проведення заходів мобілізації чи виклик резервістів та військовозобов`язаних районного (міського) територіального центру комплектування, невідкладно інформують відповідний районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки про працівників, які відмовилися від отримання повісток, та працівників, які написали заяви про звільнення.
Втім, будь – яких доказів того, що позивач отримувала передбачене вказаною нормою розпорядження відповідача, у суду немає.
Відповідно, є сумнівним, що позивач мала обов`язок невідкладно повідомити відповідача про подання ОСОБА_4 заяви про звільнення. 
Натомість, справа містить докази того, що 18 серпня 2025 року вона повідомила відповідача про звільнення ОСОБА_4 у порядку абз. 4 п. 34 Постанови №1487. 
Отже, є сумнівним, що позивач допустила порушення вимог п. 13 Постанови №560. 
Загалом, же якщо зробити висновок стосовно протоколу про адміністративне правопорушення, то він лише формально відповідає вимогам ст. 256 КУпАП.
Насправді ж, висунуте ним звинувачення не відповідає критеріям чіткості і конкретності, які висуваються ЄСПЛ, зокрема, у справі «Джулай проти України, де заявник скаржився, що обвинувачення було сформульоване нечітко, що заважало підготувати захист і порушувало право на справедливий суд. 
Бо твердження про порушення позивачкою вимог законодавства про оборону, мобілізацію і мобілізаційну підготовку за своїм характером переважно є голослівними, у т.ч деякі із них неправильно кваліфіковані, а деякі - взагалі не кваліфіковані, тобто, не містять посилання на норму закону, що була порушена. 
Як наслідок, однозначно стверджувати, що протокол відповідає вимогам ст.256 КУпАП суд все ж таки не може з огляду на неконкретність, сплутаність і невідповідність відображеної у ньому суті правопорушення, а так само й фактичну невідповідність його змісту конкретним обставинам, які були б підтверджені доказами. 
Як наслідок, протокол не можна вважати допустимим доказом, позаяк, він складений у спосіб, що заважає будувати ефективний захист і до цього ж, у суду відсутні належні і допустимі докази того, що він дійсно складений уповноваженою особою.
Проте, суд нагадує, що згідно ч.2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Щодо питання самої постанови про притягнення позивача до відповідальності 

Суд, враховує, що відповідно ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно ж із ч.1 ст. 246 КУпАП порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Проте, судом було встановлено, що спірна постанова все ж таки винесена без всебічного, повного і об`єктивного встановлення усіх обставин справи. 
Зокрема, її зміст є ідентичним змісту протоколу, який, як вказав суд вище, взагалі є сумнівним, поскільки не відображає у собі чіткого, логічного і послідового звинувачення, натомість містить у собі сумнівні твердження про порушення позивачем законодавства про оборону і мобілізацію.
Тобто, приймаючи рішення, суб`єкт владних повноважень не врахував і не усунув наявних у протоколі недоліків, протиріч, помилок і неузгодженостей, а навпаки, відобразив їх у постанові у точній відповідності із ним, що, у свою чергу, ставить і її під сумнів. 
Зокрема, суб`єкт владних повноважень не усунув сумніву у внесенні недостовірних даних у відомість оперативного обліку, не виправив невірне посилання на правові норми, які установлюють для позивача ті чи інші обов`язки, не визначив норми щодо обов`язку позивача виявляти резервістів та військовозобов`язаних, а так само і друкувати НПА. 
Отже, слід зробити висновок, що спірна постанова була винесена на основі єдиного доказу – протоколу про адміністративне правопорушення, однак, лише на його підставі не можна було приймати рішення про притягнення до відповідальності. 
Тому суд не може погодитись із такими діями відповідача і відхиляє його доводи щодо правомірності притягнення позивача до відповідальності. 
Бо суб`єкт владних повноважень не надав протоколу належну оцінку згідно із статтею 252 КУпАП, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Приймаючи рішення, уповноважена особа не невірно встановила фактичні обставини справи і не перевірила їх доказами і не усунула наявних у доказах сумнівів і протиріч. 
Враховуючи й той факт, що Акт перевірки від 25 листопада 2025 року на момент винесення постанови не був затверджений, що виключає його із доказової бази як на момент винесення спірної постанови, так і на момент розгляду цієї справи. 
Це свідчить про те, що обставини, які підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення, на підставі такого протоколу не були встановлені згідно із статтею 280 КУпАП, тобто, не було могло бути однозначно встановлено чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні і чи підлягає вона адміністративній відповідальності.
Бо принцип «сумніви тлумачаться на користь обвинуваченого» (in dubio pro reo) означає, що якщо після оцінки доказів залишаються обґрунтовані сумніви щодо вини особи, ці сумніви повинні трактуватись на користь «обвинуваченого», тобто, на користь його невинуватості. 
Але й інших доказів проти позивача при розгляді справи здобуто не було.
Посилання на будь – які інші докази протиправної поведінки позивача постанова не містить. 
Тому вона не може відповідати критеріям обґрунтованості і вмотивованості, які висувають ЄСПЛ.
При цьому, суд враховує суперечливу поведінку позивача, яка спочатку визнала свою провину, про що й надала відповідачу заяву. 
Однак, визнання вини не звільняє уповноважену особу розглянути справу у точній відповідності до вимог КУпАП, з огляду й на те, що позивач користувалась правами, що гарантовані їй ст. 63 Конституції України, у межах якої подібного роду суперечлива поведінка щодо визнання вини є допустимою. 
Звідси суд мусить констатувати, що рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.210-1 КУпАП було прийняте суб`єктом владних повноважень, виходячи з оцінки лише одного доказу – протоколу № 1168 від 06 листопада 2025 року, який самостійно, без урахування інших доказів, не міг бути врахований при прийнятті рішення через його істотну суперечливість та наявність у ньому істотних недоліків. 
Отже, рішення проти позивача приймалось не на підставі сукупності беззаперечних і безсумнівних доказів, а на основі самого по собі, і то сумнівного протоколу про адміністративне правопорушення.

Висновки 

Отже, при розгляді справи відносно позивача мало місце порушенням вимог 245,246,252, 280 КУпАП, внаслідок чого вона притягнута до відповідальності всупереч нормі ч.1ст.7 цього ж Кодексу, згідно якої ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
За таких обставин, винесена проти позивача постанова має бути скасована судом.
Суд вказує, що приймаючи рішення про скасування спірної постанови, він не діяв у межах надмірного формалізму, бо вимоги щодо конкретності обвинувачення і вмотивованості рішення, яким особа піддається заходам впливу, висуваються Європейським судом з прав людини, а тому їх недотримання не може вважатись суто формальним порушенням процедури, так як має наслідком порушення фундаментального права особи на захист. 
А у цій ситуації, за наслідками дослідження протоколу і самої постанови залишається більше питань, аніж відповідей, так як у цілому наявність складу правопорушення у діях позивача є сумнівною. 
Хоча загалом позивачу було забезпечено реалізацію прав, передбачених ст. 268 КУпАП і безпосередньо процедура розгляду була дотримана. 
Однак, за результатами розгляду цієї справи суд, на підставі п.3 ч.3 ст. 286 КАС, ухвалює про скасування рішення суб`єкта владних повноважень і закриття справи про адміністративне правопорушення на підставі п.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП.
Водночас суд не вбачає підстав для направлення справи на новий розгляд до компетентної посадової особи, оскільки остання при розгляді справи все одно має розглянути її в межах протоколу про адміністративне правопорушення, виправлення якого вже є неможливим через відсутність установленої законом відповідної процедури і норми, яка б дозволяла повторне складання протоколу. 
Отже, суд робить висновок, що права позивача були порушені при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішення, що тягне за собою скасування такого рішення з метою відновлення рівноваги сторін. 
Внаслідок чого позов підлягає до задоволення лише у частині вимог стосовно ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Тоді як будь – яких вимог до ІНФОРМАЦІЯ_10 позивач жодних вимог не висунула і водночас суд не встановив, що цією особою якимось чином були порушені права позивача. 
Тож, загалом, позов підлягає до часткового задоволення з урахуванням вищевикладеного. 

Інші питання

Відповідно до ч.1ст. 139 КАС України, з урахуванням обставин, регламентованих п.п.1-4 ч.9 цієї ж статті, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
А тому на користь позивача підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Підстави допустити рішення до негайного виконання відсутні. 
З цих мотивів, керуючись ст.ст. 242-246, 286 КАС України, суд, 
ВИРІШИВ:
Позов – задовольнити частково. 
Постанову №1931 від 24 листопада 2025 року, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 , про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладення на неї адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 34 000,00 грн. – скасувати.
Провадження у справі про адміністративне правопорушення – закрити на підставі п.1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 210-1 КУпАП. 
У задоволенні позову до ІНФОРМАЦІЯ_2 – відмовити. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп.
Відповідно до ст. 286 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду може бути оскаржене протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 14 липня 2025 року. 

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 

Відповідач 1: ІНФОРМАЦІЯ_12 ; адреса місцязнаходження: АДРЕСА_2 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 . 

Відповідач 2:  ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ЄДРПОУ НОМЕР_4 . 

Суддя Ірина Явіца