ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2026 року   Справа № 918/918/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Василишин А.Р. ,  суддя Маціщук А.В. 
секретар судового засідання Першко А.А.
за участю представників сторін:
від позивача - не з`явився
від відповідача 1 - не з`явився
від відповідача 2 - Гуз О.С.
прокурор - Немкович І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 19 січня 2026 року у справі №918/918/25 (повний текст складено 19 січня 2026 року, суддя Андрійчук О.В.) 
за позовом заступника керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Костопільської міської ради Рівненської області
до Комунального підприємства "Костопількомуненергія" Костопільської міської ради
та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія"
про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 467 701,62 грн

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2025 року заступник керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Костопільської міської ради Рівненської області звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовною заявою до Комунального підприємства "Костопількомуненергія" Костопільської міської ради та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" про визнання недійсними додаткових угод №1 від 13 червня 2024 року, №2 від 23 липня 2024 року, №3 від 19 серпня 2024 року до договору про постачання електричної енергії споживачу від 17 січня 2024 року №9057-ВЦ, укладеного між Комунальним підприємством "Костопількомуненергія" Костопільської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" та про стягнення 467 701,62 грн.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 19 січня 2026 року у справі №918/918/25 задоволено позов заступника керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Костопільської міської ради Рівненської області до Комунального підприємства "Костопількомуненергія" Костопільської міської ради та до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" про визнання недійсними додаткових угод та стягнення 467 701,62 грн.
Визнано недійсними додаткову угоду №1 від 13 червня 2024 року, додаткову угоду №2 від 23 липня 2024 року, додаткову угоду №3 від 19 серпня 2024 року до договору про постачання електричної енергії споживачу від 17 січня 2024 року №9057-ВЦ, укладеного між Комунальним підприємством "Костопількомуненергія" Костопільської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія".
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (вул. Князя Володимира, 71-Б, м. Рівне, 33013, ідентифікаційний код 42101003) на користь Костопільської міської ради Рівненської області (вул. Свободи, 3, м. Костопіль, Рівненська область, 35000, ідентифікаційний код 04057669) 467701,62 грн.
Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (вул. Князя Володимира, 71-Б, м. Рівне, 33013, ідентифікаційний код 42101003) на користь Рівненської обласної прокуратури (вул. 16 Липня, буд. 52, м. Рівне, 33028, ідентифікаційний код 02910077) 6439,81 грн судового збору.
Присуджено до стягнення з Комунального підприємства "Костопількомуненергія" Костопільської міської ради Рівненської області (вул. Нова, 1, м. Костопіль, Рівненська область, 35000, ідентифікаційний код 30132672) на користь Рівненської обласної прокуратури (вул. 16 Липня, буд. 52, м. Рівне, 33028, ідентифікаційний код 02910077) 6439,81 грн судового збору.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що додатковими угодами №1 від 13 червня 2024 року, №2 від 23 липня 2024 року та №3 від 19 серпня 2024 року до договору про постачання електричної енергії №9057-ВЦ від 17 січня 2024 року сторони збільшили ціну за 1 кВт/год електричної енергії з 4,50117 грн без ПДВ до 7,15101 грн без ПДВ, тобто сукупно на 58,87%, що перевищує встановлену пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" граничну межу у 10%. При цьому надані відповідачем висновки Рівненської торгово-прислової палати не містять належного документального підтвердження саме такого коливання ціни на ринку, яке б виправдовувало внесення відповідних змін до договору, не відображають належним чином динаміку цін та не підтверджують пропорційності їх зростання з урахуванням попередніх змін. З огляду на це суд дійшов висновку, що оспорювані додаткові угоди укладені з порушенням імперативних вимог законодавства у сфері публічних закупівель, а тому підлягають визнанню недійсними. Як наслідок недійсності цих правочинів суд виходив із того, що розрахунки між сторонами мали здійснюватися за первісною ціною договору, у зв`язку з чим сплачені понад цю ціну кошти у сумі 467701,62 грн є безпідставно набутими відповідачем-2 та підлягають стягненню на користь позивача на підставі статей 216, 1212 ЦК України.
Не погодившись з ухваленим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" звернулось до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Рівненської області від 19 січня 2026 року у справі №918/918/25 та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.
Обґрунтовуючи свої вимоги, апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема положення частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", дійшовши помилкового висновку про незаконність укладення додаткових угод. На думку скаржника, судом не враховано, що закон допускає зміну ціни за одиницю товару у разі коливання ціни на ринку, а для електричної енергії не встановлено обмеження щодо періодичності таких змін, у зв`язку з чим сторони мали право неодноразово змінювати ціну за умови дотримання критерію пропорційності та незбільшення загальної суми договору.
Апелянт наголошує, що висновок суду про відсутність належного документального підтвердження коливання ціни є безпідставним, оскільки динаміка цін на електричну енергію підтверджувалася висновками Рівненської торгово-промислової палати від 31 травня 2024 року, 01 липня 2024 року та 30 липня 2024 року, які містять порівняльний аналіз ринкових показників за відповідні періоди. При цьому скаржник зазначає, що чинне законодавство не визначає вичерпного переліку документів, якими може підтверджуватися коливання ціни, а тому такі висновки є належними доказами, однак суд першої інстанції їх необґрунтовано відхилив та не надав їм належної оцінки.
Також апелянт зазначає, що судом не враховано особливості правового регулювання публічних закупівель у період дії воєнного стану, зокрема положення постанови Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року № 1178, відповідно до яких допускається зміна істотних умов договору, у тому числі ціни за одиницю товару, у разі коливання ціни на ринку за умови документального підтвердження такого коливання. При цьому скаржник підкреслює, що зазначені Особливості є спеціальним нормативним актом, прийнятим на виконання Закону України "Про публічні закупівлі", і підлягають застосуванню до спірних правовідносин, однак суд першої інстанції фактично не здійснив їх аналізу.
Окремо апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував економічну природу ціни електричної енергії, яка формується за відповідною формулою та залежить від ринкових показників, що не залежать від постачальника, зокрема ціни на організованих сегментах ринку, тарифу на передачу та інших складових. У зв`язку з цим, на думку скаржника, зміна ціни є об`єктивно зумовленою коливанням ринку та не може розцінюватися як порушення законодавства чи умов договору.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно витлумачив положення законодавства щодо можливості зміни умов договору після його часткового виконання, оскільки підписання актів приймання-передачі електричної енергії за окремі розрахункові періоди не свідчить про повне виконання договору, а сам договір має тривалий характер та виконується протягом усього строку його дії.
Разом з тим, скаржник посилається на положення статті 652 Цивільного кодексу України та зазначає, що укладення додаткових угод було зумовлене істотною зміною обставин, а саме значним коливанням ціни електричної енергії на ринку, що робило виконання договору на первісних умовах економічно невигідним, а відтак зміна ціни була необхідною для забезпечення балансу інтересів сторін.
Апелянт також вказує на порушення судом першої інстанції принципу правової визначеності та легітимних очікувань, наголошуючи, що у зв`язку з наявністю суперечливої судової практики та офіційних роз`яснень державних органів щодо застосування положень законодавства про публічні закупівлі, він діяв добросовісно, покладаючись на сформовану правову позицію держави, а тому негативні наслідки правової невизначеності не можуть бути покладені виключно на нього. 
Окремо апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, зокрема не дослідив належним чином питання щодо суб`єктного складу спірних правовідносин та наявності підстав для звернення з позовом, вказуючи, що Костопільська міська рада не є стороною спірного договору, а відтак її права у цих правовідносинах не порушені, що, на думку скаржника, свідчить про відсутність належного позивача у справі.
Також скаржник наголошує, що наявність корпоративних відносин між органом місцевого самоврядування та комунальним підприємством виключає наявність владних повноважень між ними у спірних правовідносинах, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги фактично спрямовані на захист інтересів самого комунального підприємства як суб`єкта господарювання, а не інтересів держави, що, на його думку, свідчить про безпідставність звернення з позовом. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 13 лютого 2026 року у справі №918/918/25 залишено без руху апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 19 січня 2026 року у справі №918/918/25. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 (десяти) днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та надати суду докази сплати судового збору у розмірі 19319,42 грн..
23 лютого 2026 року від Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено платіжну інструкцію №2271 від 20 лютого 2026 року про сплату 19319,42 грн. судового збору.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 26 лютого 2026 року у справі №918/918/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 19 січня 2026 року у справі №918/918/25 та призначено дату судового засідання на "01" квітня 2026 р. об 11:00 год. у приміщенні Північно-західного апеляційного господарського суду за адресою: 33601, м. Рівне, вул. Яворницького, 59, у залі судових засідань №2.
16 березня 2026 року від Комунального підприємства Костопільської міської ради "Костопількомуненергія" надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого останнє підтримує доводи апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія", вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду незаконним та необґрунтованим і просить його скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
У відзиві заявник зазначає про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави у даній справі, оскільки спірні правовідносини виникли з господарського договору між комунальним підприємством та товариством, а Костопільська міська рада не є його стороною та не наділена владними повноваженнями у цих відносинах. Відтак, на думку заявника, прокурором не доведено наявності порушення інтересів держави та підстав для звернення до суду в порядку статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Крім того, у відзиві обґрунтовується правомірність укладення спірних додаткових угод, з посиланням на положення законодавства у сфері публічних закупівель, зокрема Особливостей, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1178, а також умов договору, які передбачали можливість зміни ціни у зв`язку з коливанням ринкової вартості електричної енергії. Заявник зазначає, що такі зміни були належним чином документально підтверджені, погоджені сторонами та не суперечать вимогам чинного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання додаткових угод недійсними та стягнення спірних коштів.
23 березня 2026 року від Здолбунівської окружної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У відзиві зазначено, що суд першої інстанції правильно застосував положення пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", обґрунтовано виходив із необхідності наявності реального коливання ціни товару на ринку та дотримання граничного 10-відсоткового обмеження, яке застосовується до загального збільшення ціни за одиницю товару, а не окремо до кожної додаткової угоди, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду.
Також у відзиві наголошується, що надані відповідачем висновки торгово-промислової палати не підтверджують належним чином саме такого коливання ціни на ринку, яке б виправдовувало внесення змін до договору, оскільки не відображають динаміку цін у спосіб, що дозволяє встановити пропорційність збільшення ціни, а тому обґрунтовано не були покладені судом в основу рішення. 
Крім того, у відзиві зазначено, що положення постанови Кабінету Міністрів України №1178 не змінюють вимог Закону України "Про публічні закупівлі", а лише визначають особливості здійснення закупівель у період воєнного стану, у зв`язку з чим не можуть бути підставою для ігнорування встановленого законом 10-відсоткового обмеження зміни ціни.
Водночас у відзиві обґрунтовано наявність підстав для захисту інтересів територіальної громади, оскільки спірні правовідносини пов`язані з використанням бюджетних коштів комунального підприємства, яке є підконтрольним органу місцевого самоврядування, а тому відповідний орган є належним суб`єктом для захисту таких інтересів у суді.
25 березня 2026 року від Здолбунівської окружної прокуратури надійшли заперечення на відзив КП КМР "Костопількомуненергія", у яких зазначено, що наведені у відзиві доводи про підтримку апеляційної скарги та незаконність рішення суду першої інстанції є безпідставними, оскільки оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.
У запереченнях обґрунтовано наявність підстав для звернення з позовом в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, виходячи з того, що комунальне підприємство є підконтрольним відповідній міській раді, а його майно та кошти перебувають у комунальній власності територіальної громади, у зв`язку з чим неефективне використання бюджетних коштів створює загрозу порушення економічних інтересів такої громади.
Прокурор зазначає, що комунальне підприємство у спірних правовідносинах виступає розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та здійснює витрати виключно в межах асигнувань, визначених органом місцевого самоврядування, а тому саме цей орган є належним суб`єктом, уповноваженим на захист інтересів територіальної громади у спірних правовідносинах.
Також у запереченнях спростовано доводи про необхідність звернення з позовом в інтересах органів державного фінансового контролю, з огляду на те, що такі органи мають право на судове звернення лише за наявності встановлених під час перевірки порушень та невиконання вимог щодо їх усунення, тоді як у даному випадку відповідні підстави відсутні. 
Безпосередньо в судовому засіданні 01 квітня 2026 року представник відповідача 2 та прокурор повністю підтримали вимоги і доводи, викладені відповідно в апеляційній скарзі та у відзиві на неї.
Представники позивача та відповідача 1 в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.
Колегія суддів, заслухавши пояснення представника відповідача 2 та прокурора, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, за результатами опрацювання системи публічних закупівель "Prozorro" Здолбунівською окружною прокуратурою встановлено, що Комунальним підприємством "Костопількомуненергія" Костопільської міської ради проведено відкриті торги з особливостями за предметом "Електрична енергія", очікуваною вартістю 6 720 000,00 грн (номер закупівлі UA-2023-12-14-021613).
За результатами проведення відкритих торгів, 17 січня 2024 року відповідачем - 1 (споживач) з переможцем торгів – ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" (постачальник) укладено договір № 9057-ВЦ про постачання електричної енергії споживачу, за пунктом 2.1 якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купованої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. 
Відповідно до пункту 5.1 договору, вартість електроенергії що постачається постачальником за цим договором становить 4,50117 грн за 1 кВТ/год без ПДВ.
Пунктом 5.12 договору погоджено, що споживач розраховується з постачальником за електричну енергію за цінами, що визначаються відповідно до механізму визначення ціни електричної енергії, згідно з обраною споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком 1 до цього договору, з врахуванням змін цін, оформлених додатковими угодами, що діють у вказаному періоді.
Зокрема, за пунктом 1 додатку № 1 до договору ціна за електричну енергію становить 4,50117 грн/кВТ*год без ПДВ.
Згідно з додатком № 3 до договору ціна цього договору становить 4 591 197 грн з ПДВ.
Пунктом 13.1 договору сторони передбачили, що цей договір набирає чинності з моменту погодження (акцептування) споживачем заяви-приєднання (додаток 1 до договору) і договірних величин споживання електричної енергії (додаток 3 до договору) та укладається на строк до 31 грудня 2024 року включно, а в частині виконання фінансових зобов`язань (у тому числі повної оплати заборгованості, включаючи штрафні санкції), - договір діє до повного їх виконання. 
Пунктом 13.8 договору погоджено, що умови договору не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції за результатами аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі. Істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків: 1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків Споживача; 2) збільшення ціни за одиницю товару на 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, газу та електричної енергії. Зміна ціни за одиницю електричної енергії допускається за умови надання стороною, яка пропонує зміни, документального підтвердження факту коливання ціни електричної енергії на ринку в торговій зоні “ОЕС України”. Таким документальним підтвердженням можуть бути офіційні дані про ціну, обсяги купівлі-продажу електричної енергії на ринку “на добу на перед” (далі - РДН) та внутрішньодобовому ринку (далі - ВДР), та інші показники, які склалися у відповідному розрахунковому періоді в торговій зоні "ОЕС України" та оприлюднені на офіційному вебсайті ДП "ОПЕРАТОР РИНКУ" за адресою в мережі Інтернет https://www.oree.com.ua - згідно з ч. 6 ст. 67 Закону України "Про ринок електричної енергії". У якості документального підтвердження даних сторонами визнаються, зокрема, завірені належним чином копії (роздруківки з вебсайту) оприлюднених результатів роботи РДН/ВДР та про діяльність ДП "ОПЕРАТОР РИНКУ" за відповідний період, які оприлюднюються ДП "ОПЕРАТОР РИНКУ" згідно з законодавством або інші документи органу, установи чи організації, які мають повноваження здійснювати моніторинг цін на товари, визначати зміни ціни товару на ринку. 3) покращення якості предмета закупівлі, за умови, що таке покращення не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 4) продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю; 5) погодження зміни ціни в договорі про закупівлю в бік зменшення (без зміни кількості (обсягу) та якості товарів, робіт і послуг), у тому числі у разі коливання ціни товару на ринку; 6) зміни ціни в договорі про закупівлю у зв`язку із зміною ставок податків і зборів та/або зміною умов щодо надання пільг з оподаткування – пропорційно до зміни таких ставок та/або пільг з оподаткування; 7) зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни. Істотні умови договору можуть змінюватися у випадку зміни регульованих цін (тарифів) та нормативів, який враховується в структурі остаточної ціни електричної енергії, що постачають за договором. У цьому випадку зміну ціни здійснюють у такому порядку: - підставою для зміни ціни є набрання чинності постановою НКРЕКП про зміну відповідного регульованого тарифу, що застосовується у Договорі; - нову (змінену) ціну затосовують з дня введення в дію відповідного регульованого тарифу згідно з рішенням НКРЕКП, якщо інше не встановлено чинним законодавством України (у тому числі відповідними рішеннями НКРЕКП), 8) зміни умов у зв`язку із продовженням дії договору на строк, достатній для проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі на початку наступного року в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми, визначеної в початковому договорі про закупівлю, укладеному в попередньому році, якщо видатки на досягнення цієї цілі затверджено в установленому порядку. 
Додатковою угодою №1 від 13 червня 2024 року збільшено ціну за 1 кВт/год електричної енергії до 5,04271 грн без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватись до договірних величин споживання електричної енергії з 01 травня 2024 року.
Для обґрунтування необхідності підписання додаткової угоди № 1 ТОВ "РОЕК" надало висновок Рівненської торгово-промислової палати б/н від 31 травня 2024 року, який містить аналіз середньозважених цін на електроенергію на ринку РДН (ОЕС) з січня по травень 2024 року щомісячно.
Додатковою угодою №2 від 23 липня 2021 року збільшено ціну за 1 кВт/год електричної енергії до 6,52537 грн без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватись до договірних величин споживання електричної енергії з 01 червня 2024 року.
Додатковою угодою №3 від 19 серпня 2024 року збільшено ціну за 1 кВт/год електричної енергії до 7,15101 грн без ПДВ та визначено, що ціна починає застосовуватись до договірних величин споживання електричної енергії з 01 жовтня 2021 року.
Обґрунтовуючи необхідність внесення змін до договору шляхом підписання додаткових угод №2 від 23 липня 2024 року та №3 від 19 серпня 2024 року ТОВ "РОЕК" надано висновки Рівненської торгово-промислової палати №В-166 від 01 липня 2024 року та №В-198 від 30 липня 2024 року, які містять аналіз середньозважених цін на електроенергію на ринку РДН (ОЕС) з січня по липень 2024 року помісячно.
Внаслідок підписання додаткової угоди №1 від 13 червня 2024 року ціну за електричну енергію за 1 кВт/год збільшено на 12%, додаткової угоди №2 від 23 липня 2024 року - на 44,9%, додаткової угоди №3 від 19 серпня 2024 року - на 58,87% відносно ціни, визначеної за умовами договору.
Як стверджує прокурор, за період дії договору на постачання електричної енергії з ініціативи постачальника тричі збільшено ціну на електричну енергію з 4,50117 грн без ПДВ до 7,15101 грн без ПДВ, тобто на 58,87%.
ТОВ "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на виконання договору поставлено КП "Костопількомуненергія" Костопільської міської ради - 1 599 304 кВт*год електричної енергії на загальну суму 3 704 784,65 грн, а саме: згідно з актом №479004455/1/1 за січень 2024 року - 141761 кВт*год на суму 791 742,55 грн з ПДВ; згідно з актом №479004455/2/1 за лютий 2024 року – 131 483 кВт*год на суму 734 339,39 грн з ПДВ; згідно з актом №479004455/3/1 за березень 2024 року - 139 214 кВт*год на суму 777 517,43 грн з ПДВ; згідно з актом №479004455/4/1 за квітень 2024 року – 698 кВт*год на суму 3 898,38 грн з ПДВ; згідно з актом №479004455/5/1 за травень 2024 року – 24 кВт*год на суму 150,17 грн з ПДВ; згідно з актом №479004455/6/1 за червень 2024 року – 501 кВт*год на суму 4056,46 грн з ПДВ; згідно з актом №479004455/7/1 за липень 2024 року – 3438 кВт*год на суму 30 505,26 грн з ПДВ; згідно з актом №479004455/8/1 за серпень 2024 року – 614 кВт*год на суму 5268,86 грн з ПДВ; згідно з актом №479004455/9/1 за вересень 2024 року - 2173 кВт*год на суму 18646,98 грн з ПДВ; згідно з актом №479004455/10/1 за жовтень 2024 року – 36388 кВт*год на суму 312 253,13 грн з ПДВ; згідно з актом №479004455/11/1 за листопад 2024 року – 143010 кВт*год на суму 1 018 230,64 грн з ПДВ.
У свою чергу, позивач оплатив вартість спожитої електричної енергії на суму 3 704 784,65 грн, про що свідчать платіжні інструкції №16 від 18 січня 2024 року на суму 95 214,47 грн, №56 від 20 лютого 2024 року на суму 138 186,30 грн, №130 від 22 лютого 2024 року на суму 653 556,25 грн, №185 від 11 березня 2024 року на суму 639 124,92 грн, №23 від 19 квітня 2024 року на суму 777 517,43 грн, №30 від 09 травня 2024 року на суму 3 898,38 грн, №445 від 10 червня 2024 року на суму 150,17 грн, №558 від 10 липня 2024 року на суму 4 056,46 грн, №629 від 07 серпня 2024 року на суму 30 505,26 грн, №807 від 13 листопада 2024 року на суму 40 000,00 грн, №818 від 15 листопада 2024 року на суму 30 000,00 грн, №820 від 18 листопада 2024 року на суму 89 152,28 грн, №825 від 18 листопада 2024 року на суму 100 000,00 грн, №8 від 29 листопада 2024 року на суму 58 000,00 грн, №1 від 02 грудня 2024 року на суму 74 845,00 грн, №3 від 12 грудня 2024 року на суму 219 494,50 грн, №877 від 12 грудня 2024 року на суму 200 000,00 грн, №4 від 13 грудня 2024 року на суму 236 954,23 грн, №5 від 16 грудня 2024 року на суму 314 129,00 грн.
Здолбунівською окружною прокуратурою, на виконання вимог статті 23 Закону України "Про прокуратуру", листом від 28 липня 2025 року №54/4-969вих-25 повідомлено Костопільську міську раду та Комунальне підприємство "Костопількомуненергія" Костопільської міської ради про встановлені порушення при укладенні додаткових угод до договору постачання електричної енергії, а також про наявність підстав для вжиття заходів щодо стягнення безпідставно сплачених коштів.
Як убачається зі змісту відповіді Костопільської міської ради від 01 серпня 2025 року №1505/01-15, орган місцевого самоврядування повідомив про невжиття заходів реагування за викладеними у зверненні обставинами та водночас звернувся з проханням вжити заходів щодо повернення безпідставно сплачених грошових коштів.
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо звернення прокурора в інтересах держави в особі Костопільської міської ради.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді встановлені у Законі України "Про прокуратуру", частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.
Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Згідно із частиною четвертою статті 53 ГПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Відповідно до абзацу другого частини п`ятої статті 53 ГПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 05 березня 2020 року у справі №9901/511/19, від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18, від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20, від 21 червня 2023 року у справі № 905/1907/21).
Частини третя та четверта Закону України "Про прокуратуру" серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).
Встановлена цим Законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.
Тобто визначений частиною четвертою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору, і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.
Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц).
У категорії спорів щодо визнання недійсними договорів, укладених у межах публічних закупівель, пред`явлення прокурором позову в інтересах осіб, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, має ґрунтуватися на визначенні того, яка саме особа є суб`єктом, що має безпосередній інтерес у захисті державних фінансових ресурсів та в належному виконанні договірних зобов`язань відповідно до положень Закону України "Про публічні закупівлі" (див. постанову Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12 березня 2025 року у справі №924/524/24).
Закон не зобов`язує прокурора подавати позов в особі усіх органів, які можуть здійснювати захист інтересів держави у спірних відносинах і звертатись з позовом до суду. Належним буде звернення в особі хоча б одного з них (див. постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2021 року у справі №927/491/19, постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 серпня 2020 року у справі №923/449/18, від 25 лютого 2021 року у справі №912/9/20, від 25 червня 2024 року у справі №918/760/23, від 01 жовтня 2024 року у справі №918/778/23, від 20 лютого 2025 року у справі №910/16372/21).
У справі, яка розглядається, прокурор, обґрунтовуючи звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Костопільської міської ради, зазначив, що укладення додаткових угод до договору всупереч вимогам чинного законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання вимог законодавства у цій сфері становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора. Крім того, використання бюджетних коштів з порушенням вимог законодавства підриває матеріальну і фінансову основу системи бюджетного фінансування, що, в свою чергу, завдає шкоду інтересам держави. Звернення прокурора до суду з вказаною позовною заявою має важливе значення для зміцнення правопорядку в сфері здійснення публічних закупівель і захисту економічної конкуренції та додержання всіма учасниками цих суспільних відносин принципу законності тощо. Тобто прокурор обґрунтовує порушення інтересів держави укладенням відповідачами оспорюваних додаткових угод усупереч вимогам чинного законодавства та інтересам держави, що призвело до безпідставної зміни істотних умов договору, зростання ціни за одиницю товару і зменшення обсягу постачання та, відповідно, надмірної сплати бюджетних коштів..
Сільські, селищні, міські ради відповідно до статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності, зокрема, коштів місцевого бюджету.
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування.
Відповідно до Статуту КП "Костопількомуненергія" Костопільської міської ради, затвердженого рішенням Костопільської міської ради №1568 від 04 квітня 2024 року, в новій редакції (статут), комунальне підприємство є суб`єктом господарювання, утвореним у формі комунального унітарного підприємства і діє відповідно до Конституції України, Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ГК України, ЦК України та інших законодавчих актів Украйни.
Відповідно до пункту 1.2 статуту засновником (власником) підприємства є Костопільська міська територіальна громада в особі Костопільської міської ради.
Згідно з пунктом 7.2 статуту підприємство, відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" є підзвітним та підконтрольним Костопільській міській раді як своєму засновнику.
Майно підприємства складають матеріальні та нематеріальні активи, основні фонди та оборотні засоби, а також інші цінності, вартість яких відображена на його самостійному балансі (пункт 4.1 Статуту).
Пунктом 4.2 статуту передбачено, що майно підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання, підприємство володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним засновником або уповноваженим ним органом, з урахуванням обмежень визначених чинним законодавством України та статутом.
Відповідно до пункту 7.5 статуту засновник (Костопільська міська рада), серед іншого, здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю підприємства.
З огляду на викладене, Костопільська міська рада є органом, уповноваженим державою на здійснення функцій по управлінню КП "Костопількомуненергія" і забезпечує фінансування вказаного підприємства. Відносини між міською радою та комунальним підприємством будуються на підконтрольності і підпорядкованості.
Тобто, наслідком порушення вимог Закону України "Про публічні закупівлі" в спірних правовідносинах є нераціональне використання коштів підприємством, підпорядкованим і підзвітним саме Костопільській міській раді.
За твердженням прокурора, внаслідок неправомірного підвищення цін на електричну енергію на підставі оспорюваних додаткових угод територіальна громада, інтереси якої представляє міська рада, була позбавлена можливості отримати електричну енергію у необхідній кількості, водночас сплачуючи значні кошти з місцевого бюджету за набагато менші обсяги придбаного товару, що в свою чергу зумовило надмірну сплату коштів у сумі 467701,62 грн.
Водночас суд першої інстанції встановив, що Здолбунівською окружною прокуратурою на адресу Костопільської міської ради та Комунального підприємства «Костопількомуненергія» Костопільської міської ради направлено лист від 28 липня 2025 року №54/4-969вих-25, яким повідомлено про встановлені під час вивчення правовідносин за договором постачання електричної енергії порушення, пов`язані з укладенням додаткових угод щодо підвищення ціни за одиницю товару, а також про наявність підстав для стягнення надміру сплачених коштів.
Як убачається з матеріалів справи, Костопільська міська рада листом від 01 серпня 2025 року №1505/01-15 повідомила про невжиття заходів реагування за викладеними обставинами та водночас звернулася з проханням вжити заходів щодо повернення безпідставно сплачених грошових коштів, що свідчить про фактичну бездіяльність уповноваженого суб`єкта у частині захисту інтересів територіальної громади.
За таких обставин підставою для реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка органу місцевого самоврядування як розпорядника бюджетних коштів, за рахунок яких здійснювалася оплата електричної енергії за спірним договором.
Доводи апелянта щодо відсутності підстав для представництва прокурором інтересів держави є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджено невжиття Костопільською міською радою заходів реагування на виявлені порушення, що свідчить про її пасивну поведінку як розпорядника бюджетних коштів.
Посилання апелянта на те, що спір має виключно господарський характер та не стосується інтересів держави, відхиляються, оскільки предметом спору є використання коштів місцевого бюджету, що становить публічний інтерес і обґрунтовує втручання прокурора.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що у даній справі наявні передбачені законом підстави для представництва інтересів держави, а Костопільська міська рада обґрунтовано визначена позивачем, оскільки є належним суб`єктом владних повноважень та розпорядником відповідних бюджетних коштів.
З огляду на викладене, доводи апелянта щодо неправомірного втручання держави в особі прокурора у господарські правовідносини сторін договору та порушення принципів законності і правової визначеності колегія суддів відхиляє як безпідставні.

Щодо суті спору.
Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України визнання правочину недійсним є способом захисту цивільних прав та інтересів.
За приписами статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; правочин може вчинятися усно або в письмовій формі.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
При цьому якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).
Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
При цьому суд виходить з того, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Згідно з частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Стаття 627 Цивільного кодексу України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).
Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 Цивільного кодексу України).
Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Так, у абзаці 2 частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України визначено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Правові та економічні засади закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад визначає Закон України "Про публічні закупівлі".
Метою вказаного Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції.
У статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" зазначено, що договір про закупівлю - це господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі/спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
Договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом (частина 1 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").
Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених частиною п`ятою статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, за пунктом 2 частини п`ятої наведеної норми - у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару.
Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі" та інших законодавчих актів України щодо здійснення оборонних та публічних закупівель на період дії правового режиму воєнного стану" від 16 серпня 2022 року Розділ X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" доповнено пунктом 3-7 такого змісту:
3-7. На період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування особливості здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених цим Законом, визначаються Кабінетом Міністрів України із забезпеченням захищеності таких замовників від воєнних загроз.
Відповідно до пункту 3-7 розділу X "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про публічні закупівлі" Кабінет Міністрів України постановою від 12 жовтня 2022 року №1178 затвердив "Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для засновників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування".
Постанова №1178 набрала чинності 19 жовтня 2022 року та затверджені нею Особливості застосовуються до закупівель товарів, робіт та послуг, які були розпочаті після набрання нею чинності.
Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 19 постанови Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року №1178 істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпунктів 13 та 15 пункту 13) цих особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків:
1) зменшення обсягів закупівлі, зокрема з урахуванням фактичного обсягу видатків замовника;
2) погодження зміни ціни за одиницю товару в договорі про закупівлю у разі коливання ціни такого товару на ринку, що відбулося з моменту укладення договору про закупівлю або останнього внесення змін до договору про закупівлю в частині зміни ціни за одиницю товару. Зміна ціни за одиницю товару здійснюється пропорційно коливанню ціни такого товару на ринку (відсоток збільшення ціни за одиницю товару не може перевищувати відсоток коливання (збільшення) ціни такого товару на ринку) за умови документального підтвердження такого коливання та не повинна призвести до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю на момент його укладення.
Як вбачається з матеріалів справи, договір постачання електричної енергії №9057-ВЦ було укладено 17 січня 2024 року, тобто в період дії правового режиму воєнного стану та після набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року №1178, у зв`язку з чим положення Закону України "Про публічні закупівлі" підлягають застосуванню з урахуванням особливостей, визначених зазначеною постановою.
Разом з тим, з досліджених колегією суддів матеріалів справи вбачається, що укладення спірних додаткових угод обґрунтовувалося стороною відповідача зміною складових ціни електричної енергії, зокрема коливанням її вартості на ринку, однак такі обставини самі по собі не звільняють сторони від обов`язку дотримання вимог законодавства щодо граничного розміру зміни ціни за одиницю товару та належного документального підтвердження відповідного коливання.
Як встановлено колегією суддів та підтверджується матеріалами справи, умовами договору передбачено можливість зміни ціни за одиницю товару виключно за наявності належного документального підтвердження коливання ціни електричної енергії на ринку, зокрема на підставі даних ДП "Оператор ринку" або інших уповноважених джерел.
Водночас надані відповідачем докази не містять належного аналізу динаміки зміни ціни у період від дати укладення договору від 17 січня 2024 року до моменту укладення відповідних додаткових угод, що унеможливлює встановлення факту коливання ціни у розумінні пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Зокрема, надані апелянтом експертні висновки Рівненської торгово-промислової палати, а саме експертний висновок від 31 травня 2024 року та експертні висновки №В-166 від 01 липня 2024 року і №В-198 від 30 липня 2024 року містять загальний опис функціонування ринку електричної енергії та окремі статистичні показники середньозважених цін за відповідні місяці, однак не забезпечують належного порівняння ціни станом на дату укладення договору з ціною на момент внесення змін до нього.
Такі висновки не відображають безперервної динаміки зміни ціни у релевантний період, не містять аналізу коливання ціни саме у бік збільшення станом на дати укладення відповідних додаткових угод, а також не встановлюють причинно-наслідкового зв`язку між наведеними показниками та необхідністю зміни істотних умов договору.
За таких обставин подані експертні висновки Рівненської торгово-промислової палати не відповідають вимогам пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та не можуть вважатися належним і достатнім доказом коливання ціни електричної енергії, що виключає можливість їх використання як правової підстави для внесення змін до істотних умов договору.
Також колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, - не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю/внесення змін до такого договору щодо збільшення ціни за одиницю товару. Обмеження щодо строків зміни ціни за одиницю товару не застосовується у випадках зміни умов договору про закупівлю бензину та дизельного пального, природного газу та електричної енергії.
Таким чином, Закон України "Про публічні закупівлі" встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених частиною 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", зокрема, за пунктом 2 частини 5 наведеної норми - у випадку збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Матеріали справи свідчать, що внаслідок укладення додаткових угод №1– 3 до договору постачання електричної енергії №9057-ВЦ від 17 січня 2024 року ціна за одиницю товару була збільшена з 4,50117 грн до 7,15101 грн без ПДВ, що становить сукупне підвищення приблизно на 58,87 %, тобто істотно перевищує встановлений законодавством граничний рівень у 10 відсотків.
Колегія суддів враховує правову позицію, викладену у постановах Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 922/2321/22 та від 21 листопада 2025 року у справі №920/19/24, відповідно до яких визначене законодавцем відсоткове значення обмеження зміни ціни за договором про закупівлю, встановлене пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", є граничним (пороговим) та підлягає застосуванню у сукупності при всіх послідовних змінах до договору, а не окремо до кожного випадку внесення змін.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що сукупне значення збільшення ціни за одиницю товару при внесенні послідовних змін до договору про закупівлю не може перевищувати 10 % ціни, визначеної сторонами в договорі, а відповідні зміни не повинні бути спрямовані на обхід установлених законом обмежень.
При цьому інше тлумачення зазначеної норми, яке передбачає можливість кожного разу збільшувати ціну до 10 %, фактично допускаючи її необмежене зростання, нівелює мету законодавчого регулювання публічних закупівель, створює умови для маніпулювання результатами торгів, усунення конкуренції та подальшого підвищення ціни після укладення договору.
Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що такий підхід призводить до спотворення результатів процедури закупівлі, втрати економії бюджетних коштів, отриманої за результатами торгів, та суперечить принципам здійснення публічних закупівель, визначеним преамбулою та статтею 5 Закону України "Про публічні закупівлі".
З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що запровадження протилежного підходу щодо можливості неодноразового збільшення ціни товару на 10 % при кожному внесенні змін до договору фактично означало б зміну змісту законодавчої норми, що є неприпустимим та порушує принцип правової визначеності.
Водночас доводи апелянта зводяться до того, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року №1178 законодавець затвердив "Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України "Про публічні закупівлі", на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування". Згідно вищезазначених особливостей, на переконання, апелянта, сторони були вправі підвищувати відсоток ціни за одиницю товару пропорційно коливанню відсотку ціни такого товару на ринку без обмежень, встановлених нормами частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі".
Спростовуючи доводи апелянта суд покеровується правовим висновком, який викладений у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2024 року у справі №918/694/23 та від 01 жовтня 2024 року у справі №918/779/23 підпункт 2, підпункт 7 пункту 19 Особливостей не свідчать про зміну законодавства у відповідній категорії спору, оскільки: 1) постанова Кабінету Міністрів України є підзаконним нормативно-правовим актом; 2) їх зміст лише деталізує випадки для можливості зміни сторонами правочину ціни договору в порядку пункту 2 частини 5 статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", та вони не встановлюють іншого алгоритму розрахунку процентного співвідношення ціноутворення передбаченого даною нормою.
Тобто, постанова Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 2022 року №1178 не передбачає внесення змін до Закону "Про публічні закупівлі", а лише встановлює певні особливості щодо процедури здійснення публічних закупівель під час дії воєнного стану.
Отже, в будь якому випадку сторони мали керуватися обмеженнями, встановленими, зокрема, у пункті 2 частини 5 статті 41 Закону "Про публічні закупівлі".
Крім того, апелянт стверджує, що сторони діяли в межах договірної свободи та мали право змінювати істотні умови договору. Такий довід є безпідставним, оскільки у сфері публічних закупівель зміна істотних умов договору допускається виключно у випадках та порядку, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", який має імперативний характер.
Таким чином, недотримання сторонами вимог пункту 2 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та збільшення ціни електричної енергії за додатковими угодами №1 від 13 червня 2024 року, №2 від 23 липня 2024 року та №3 від 19 серпня 2024 року до договору постачання електричної енергії №9057-ВЦ від 17 січня 2024 року понад встановлений законом граничний рівень є порушенням імперативних вимог спеціального законодавства, що регулює спірні правовідносини, а відтак позовні вимоги про визнання зазначених додаткових угод недійсними є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог про стягнення 467701,62 грн. колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.
Оскільки спірні додаткові угоди №1 від 13 червня 2024 року, №2 від 23 липня 2024 року та №3 від 19 серпня 2024 року є недійсними та не породжують правових наслідків, правовідносини сторін щодо визначення ціни електричної енергії підлягають регулюванню умовами договору постачання електричної енергії №9057-ВЦ від 17 січня 2024 року, відповідно до яких ціна за одиницю товару становила 4,50117 грн без ПДВ, у зв`язку з чим вартість фактично поставленої електричної енергії в обсязі 599304 кВт*год становить 3 237 083,02 грн, тоді як відповідачем було сплачено 3 704 784,64 грн, отже різниця у сумі 467 701,62 грн є грошовими коштами, безпідставно набутими відповідачем, оскільки правова підстава їх отримання відпала у зв`язку з визнанням недійсними відповідних додаткових угод, а тому такі кошти підлягають поверненню позивачу на підставі статей 216, 1212 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.
При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").
У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Рівненської області від 19 січня 2026 року у справі №918/918/25, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі статтею 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 269, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Рівненська обласна енергопостачальна компанія" на рішення Господарського суду Рівненської області від 19 січня 2026 року у справі №918/918/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Рівненської області від 19 січня 2026 року у справі №918/918/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у строк та в порядку, встановленому статтями 287-289 ГПК України.
Справу №918/918/25 повернути до Господарського суду Рівненської області.

Повний текст постанови складений "02" квітня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя   Василишин А.Р. 

Суддя   Маціщук А.В.