ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 757/11698/25-а Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
Хайнацький Є.С. 

ПОСТАНОВА
Іменем України

17 лютого 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Сорочка Є.О.,
суддів Коротких А.Ю., 
Єгорової Н.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м.Києва від 20.10.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого комітету Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серія 2KI № 0000438255 від 28.02.2025, справу про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 122 КУпАП відносно ОСОБА_1 закрити.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 20.10.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Позивач в апеляційній скарзі просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити, оскільки вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, порушено норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що підстави для притягнення позивача до адміністративної відповідальності були відсутні.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість доводів скаржника.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 28.02.2025 о 12:04 головним спеціалістом-інспектором з паркування управління (інспекції) з паркування Департаменту територіального контролю міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) Болсуновським Сергієм Вікторовичем (далі - інспектор Болсуновський С.В.) в режимі відео/фотозйомки зафіксовано порушення транспортним засобом Porshe Cayenne, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, правил зупинки, стоянки, паркування транспортного засобу (пункт 15.10, б) ПДР). 
У зв`язку із викладеним, постанова серії 2KI № 0000438255 від 28.02.2025 року про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. Відповідно до змісту постанови, ОСОБА_2 порушила правила стоянки, а саме: транспортний засіб поставлено на стоянку на тротуарі де нема місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом. 
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні дійшов висновків про те, що відповідачами винесено постанову з дотримання вимог закону.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
Відповідно до частини першої статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Згідно статті 33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність .
Як зазначалося, оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 122 КУпАП у зв`язку із порушенням пункту «б» 15.10 ПДР.
Згідно частини першої статті 122 КУпАП перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно підпунктів «б», «в» пункту 15.10 ПДР стоянка забороняється: на тротуарах (крім місць, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками); на тротуарах, за винятком легкових автомобілів та мотоциклів, які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
Таким чином, за загальним правилом стоянка на тротуарах є забороненою. Водночас, підпункти «б», «в» пункту 15.10 ПДР містять два винятки із цього правила, які дозволяють стоянку на тротуарах у місцях, позначених відповідними дорожніми знаками, встановленими з табличками, а також для легкових автомобілів та мотоциклів які можуть бути поставлені на краю тротуарів, де для руху пішоходів залишається щонайменше 2 м.
У справі, що розглядається достовірно встановлено та не заперечується учасниками справи факт стоянки транспортного засобу позивача на тротуарі, що відокремлений від проїзної частини газоном. При цьому, позивач наполягає на тому, що для руху пішоходів залишалося більш як 2 м. У зв`язку із цим, за твердженням позивача, транспортний засіб був запаркований із повним дотриманням вимог підпункту «в» пункту 15.10 ПДР.
З огляду на доводи учасників справи, ключовим питанням, яке підлягає з`ясуванню при вирішенні даного спору є тлумачення «краю тротуарів», про який ідеться у підпункті «в» пункту 15.10 ПДР та визначення якого відсутнє у національному законодавстві.
Так, вирішуючи вказане правове питання, суд апеляційної інстанції враховує таке.
Згідно пункту 1.10 ПДР тротуар - елемент дороги, призначений для руху пішоходів, який прилягає до проїзної частини або відокремлений від неї газоном.
Автомобільна дорога, вулиця (дорога) - частина території, зокрема в населеному пункті, з усіма розташованими на ній спорудами (мостами, шляхопроводами, естакадами, надземними і підземними пішохідними переходами) та засобами організації дорожнього руху, призначена для руху транспортних засобів і пішоходів та обмежена по ширині зовнішнім краєм тротуарів чи краєм смуги відводу. Цей термін включає також спеціально побудовані тимчасові дороги, крім довільно накатаних доріг (колій);
Таким чином, тротуар є елементом дороги, який з одного боку прилягає до проїзної частини або ж відділений від неї газоном, а з іншого є зовнішнім краєм такої дороги.
Пункт «в» пункту 15.10 ПДР дозволяє стоянку на «краю тротуарів», однак при цьому не визначає якого саме краю тротуару це стосується: краю, який є зовнішнім краєм дороги (вулиці); краю, який безпосередньо прилягає до проїзної частини; краю, який відокремлений від проїзної частини газоном.
У зв`язку із викладеним, суд апеляційної інстанції вважає, що при застосуванні визначення «краю тротуарів», що наведений у пункті «в» пункту 15.10 ПДР варто враховувати заборону, що визначена у пункті 11.13 ПДР: «забороняється рух транспортних засобів по тротуарах і пішохідних доріжках, крім випадків, коли вони застосовуються для виконання робіт або обслуговування торговельних та інших підприємств, розташованих безпосередньо біля цих тротуарів або доріжок, за відсутності інших під`їздів і за умови виконання вимог пунктів 26.1-26.3 цих Правил».
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що здійснення стоянки транспортних засобів на краю тротуару, який є зовнішнім краєм дороги (вулиці) або ж краю тротуару, який відокремлений від проїзної частини газоном, є можливим лише у після здійснення руху по тротуару, що суперечить пункту 11.13 ПДР. Стоянка на тротуарі у таких місцях можлива лише із дотриманням виняткових умов, визначених пунктом 11.13 ПДР.
Відтак, визначена у пункті «в» пункту 15.10 ПДР заборона не розповсюджується виключно на випадки стоянки транспортного засобу на краю тротуару, який безпосередньо прилягає до проїзної частини, оскільки лише такий спосіб заїзду на тротуар не передбачає здійснення руху по тротуару.
У зв`язку із цим, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що термін «можуть бути поставлені на краю тротуарів» слід розуміти як наявність можливості заїзду на тротуар із проїзної частини на його крайню межу із нею без перетину будь-яких перешкод у вигляді зелених насадження, газону, тощо.
Зважаючи на викладене, оскільки спірний транспортний засіб позивача був розміщений на краю тротуару, який відокремлений від проїзної частини газоном, то виняток, визначений у пункті «в» пункту 15.10 ПДР на спірні правовідносини не розповсюджується.
Оскільки у місці стоянки відсутній дозвільний дорожній знак із відповідними табличками, то відповідач правомірно притягнув позивача до відповідальності за частиною першою статті 122 КУпАП за порушення пункту «б» пункту 15.10 ПДР.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. 
Інші доводи учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 34, 243, 311, 316, 321, 325, 328, 329, 331 КАС, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду м.Києва від 20.10.2025 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач Є.О. Сорочко

Суддя А.Ю. Коротких 

Суддя Н.М. Єгорова