Дата документу 17.04.2026 Справа № 334/2889/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 334/2889/25 Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є.
Провадження № 22-ц/807/179/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу запеляційними скаргами ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Нінчук-Худякової Олени Миколаївни, ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Ромась Анастасії Ігорівни, на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Нінчук-Худякової О.М., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. 
В обґрунтування позову зазначав, що 24.10.2010 року між сторонами було зареєстровано шлюб Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09.12.2020 року шлюб між сторонами розірвано.
Згідно судового наказу Краматорського міського суду Донецької області по справі № 234/16111/20 від 12 січня 2021 року з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача по справі було стягнуто аліменти на утримання їх дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
26 листопада 2024 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя ухвалив рішення, яким визначив місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його батьком, ОСОБА_1 та припинив стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , які стягуються на підставі судового наказу Краматорського міського суду Донецької області № 234/16111/20 від 12.01.2021 року.
Цим же рішенням судом було встановлено, що малолітній ОСОБА_3 з 31.08.2021 року по теперішній час фактично мешкає з батьком дитини, позивачем по справі ОСОБА_1 , та знаходиться на повному його утриманні. 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 березня 2025 року вищезазначене рішення суду було залишено без змін.
Малолітній ОСОБА_1 з 31.08.2021 р. проживає разом з батьком та повністю знаходиться на його утриманні. Відповідачка є працездатною особою, має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання сина, однак відмовляється надавати матеріальну допомогу у добровільному порядку.
Той факт, що ОСОБА_1 вживав заходи щодо одержання аліментів за минулий час підтверджується тим, що він звернувся з позовом до відповідачки ОСОБА_2 08.09.2021 р., де другим пунктом позовних вимог була вимога скасувати судовий наказ про стягнення з нього аліментів на користь відповідачки, яка, в свою чергу, не визнавала позов у повному обсязі, починаючи з 2021 року неодноразово та безпідставно відкладала судові засідання, тому справа розглядалась три роки шість місяців, та рішення по справі набрало законної сили тільки 26.03.2025 року. Та саме з цього часу у ОСОБА_1 з`явились підстави звернутись до відповідачки з позовом про стягнення аліментів.
Зазначав, що 19.09.2021 року відповідач виїхала до Польщі на роботу за контрактом та на територію України більше не поверталася.
Починаючи з 05.02.2021 року та до 31.03.2025 року з ОСОБА_1 стягувались грошові кошти на рахунок отримувача Запорізький відділ РВ ДВС Південно-східного МУМЮ м. Дніпро на загальну суму 58 354,48 грн. на утримання сина, незважаючи на те, що з 31.08.2021 року дитина проживала разом з батьком. При цьому відповідачка відмовлялась закрити виконавче провадження та відмовитись від безпідставно отриманих грошових коштів. 
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх доходів відповідачки, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 31.08.2021 року та до повноліття дитини.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10.04.2025 року до повноліття дитини.
Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. 
В іншій частині позову відмовлено.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 20 жовтня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , про перегляд заочного рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів залишено без задоволення.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвокат Нінчук-Худякової О.М. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду змінити, ухвалити рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів за минулий період задовольнити в повному обсязі.
Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що з вимогою про стягнення аліментів позивач не звертався, так як не можливо стягнути аліменти з відповідачки, доки в установленому законом порядку не буде скасовано рішення про стягнення з нього аліментів на користь відповідачки. ОСОБА_2 позов про скасування наказу про стягнення аліментів на її користь не визнавала в повному обсязі, незважаючи на факт, що дитина проживала з позивачем, безпідставно отримувала від позивача аліменти на утримання сина, який проживав разом з батьком, і які відраховував державний виконавець із заробітної плати позивача, безпідставно затягувала процес по справі, що підтверджує факт ухилення відповідачки від утримання дитини.
Зазначає, що справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та скасування судового наказу про стягнення аліментів тривала майже чотири року не з вини позивача, весь цей час ОСОБА_1 один утримував дитину, а відповідачка продовжувала отримувати грошові кошти на утримання сина, який проживав разом з батьком.
Не погодилась із заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2025 року також і ОСОБА_2 , її представник - адвокат Ромась А.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судова повістка за місцем реєстрації ОСОБА_2 не отримувалась, вона за неї не розписувалась, місце її реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 – це квартира позивача, в якій вона не живе з 2020 року, а з 2021 року її постійне місце проживання - за межами України, в Польщі, за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором оренди. Про зазначену інформацію знає позивач також з 2021 року, оскільки ця інформація і документи надавались по справі № 334/2687/21 про визначення місця проживання дитини, але позивач фактично ввів суд в оману щодо реального місця проживання відповідачки та її контактного телефону, окрім того, з 2021 року ОСОБА_4 є постійним представником ОСОБА_2 , і її контакти також відомо позивачу та його представнику. 
Вказує, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував наявність у відповідача інших утриманців, а також дітей. На утриманні ОСОБА_2 перебуває донька, яка навчається в іноземному університеті, а також батьки, які є непрацездатними, тому вважає, що це є підставами для зменшення розміру аліментів.
Крім того, суд першої інстанції не з`ясував матеріальний стан та можливість надання утримання відповідачкою дитині. До того ж, позивачем повністю блокується спілкування з дитиною з 2021 року по теперішній час, що підтверджується постановою Запорізького апеляційного суду від 09.09.2025 року по справі № 317/4367/23.
Також вказує, що місце проживання ОСОБА_3 з батьком на теперішній час є спірним, оскільки справа № 334/2687/21, що стосується питання місця проживання ОСОБА_3 знаходиться на стадії касаційного оскарження.
Від ОСОБА_2 , в особі представника - адвокат Ромась А.І. на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вона просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Зазначає, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останньої від їх сплати. У такому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Позивач не звертався до відповідачки з письмовими вимогами про надання матеріальної допомоги на утримання дитини. Відсутність таких звернень свідчить про те, що позивач не намагався вирішити це питання. Отже, позивач не довів факт ухилення відповідачки від утримання дитини.
Інші учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що дитина проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, отже, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів. 
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів за минулий період, починаючи з 31.08.2021 року, суд зазначив, що вжиття заходів щодо отримання аліментів з відповідачки, та дій останньої, направлених на ухилення від їх сплати, не підтверджено позивачем належними, допустимими і достатніми доказами. Тому суд виснував, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 .
На виконанні Запорізького районного відділу державної виконавчої служби Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебував судовий наказ № 234/16111/20, виданий 27.01.2021 року Краматорським міським судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів його доходу (заробітку), але не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30.11.2020 року і до досягнення дитиною повноліття, що вбачається з рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2024 року у справі № 334/6796/21, яке набрало законної сили 26.03.2025 року.
Зазначеним рішенням від 26.11.2024 року (справа № 334/6796/21) позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Запорізької районної адміністрації Запорізької області, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району, Орган опіки та піклування Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, про визначення місця проживання малолітньої дитини, припинення стягнення аліментів було задоволено. Визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його батьком, ОСОБА_1 . Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягувались на підставі судового наказу Краматорського міського суду Донецької області № 234/16111/20 від 12.01.2021 року.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 26.03.2025 року (справа № 334/6796/21) апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2024 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 14.11.2025 року (справа № 334/6796/21) касаційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Ромась А.І. залишено без задоволення. Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2024 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26.03.2025 року залишено без змін.
Отже, суд першої інстанції виснував, що дитина проживає з позивачем та знаходиться на його утриманні.
Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до частини першої статті 15 СК України, статті 180 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу, у тому числі і щодо обов`язку утримувати дитину. Такий обов`язок матері, батька відповідно до частини першої статті 121 СК України ґрунтується на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно вимог ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
Оскільки у справі встановлено, що на час розгляду даної справи мати дитини з позивачем та сином не проживає, то відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу відповідача або у твердій грошовій сумі за вибором позивача (батька), разом з яким проживає дитина.
Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти підлягають стягненню з дня подачі заяви.
Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що син сторін проживає із позивачем та перебуває на його утриманні, а також повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10.04.2025 року до повноліття дитини.
Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_2 на те, що справу було розглянуто судом за її відсутності, та вона не була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, спростовані під час апеляційного розгляду.
Так, основними засадами судочинства відповідно до частини першої статті 129 Конституції України визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.
Принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК України).
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться судом відповідно до статті 128 ЦПК України.
Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-233гс18) та постановах Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі №814/1469/17 (провадження № К/9901/28703/19), від 01 квітня 2021 року у справі № 826/20408/14 (провадження № К/9901/16143/20), від 09 липня 2020 року у справі № 751/4890/19 (провадження № 61-2583св20), від 10 листопада 2021 року у справі № 756/2137/20 (провадження № 61-3782св21), від 29 липня 2022 року у справі № 148/2412/19 (провадження № 61-18085св21).
Так, згідно відповіді Департаменту адміністративних послуг ЗМР від 15.04.2025 року, місце проживання ОСОБА_2 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , з 27.11.2012 року по теперішній час.
Саме за вказаною адресою ОСОБА_2 повідомлялась про дату та час судових засідань шляхом направлення поштовим зв`язком рекомендованого повідомлення. 
Отже, відповідач повідомлялася судом першої інстанції про розгляд справи у встановленому законодавством порядку шляхом надсилання відправлень на адресу зареєстрованого місця проживання, проте поштові відправлення були повернуті на адресу суду неврученими із зазначенням причини повернення: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 36, 38, 44).
Таким чином, враховуючи положення ч. 8 ст. 128 ЦПК України, колегія суддів вважає, що відповідач була належним чином повідомлена про розгляд справи, суд першої інстанції виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача, а доводи апеляційної скарги в цій частині спростовані під час апеляційного розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував наявність у відповідача інших утриманців, а саме, доньки, яка навчається в іноземному університеті, а також батьків, які є непрацездатними, на правильність висновків суду по суті спору не впливають.
Так, згідно копії свідоцтва про народження ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто, на час ухвалення оскаржуваного рішення їй виповнилось 23 роки, отже відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України обов`язок щодо її утримання скінчився після досягнення двадцяти трьох років. Щодо батьків відповідачки, які є пенсіонерами, то відповідачем не надані документи, які свідчать про їх доходи, та докази на підтвердження факту того, що вони потребують допомоги. 
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. 
Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий період.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Право на аліменти виникає у дитини з моменту її народження. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України).
Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.
Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (частина третя статті 182 СК України).
Згідно ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Відповідно до ч. 2 ст. 191 СК України, аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Тлумачення ч. 2 ст. 191 СК України свідчить про те, що при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів за минулий час позивач має довести наступні обставини:
- вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача протягом періоду, за який позивач просить стягнути аліменти;
- неможливість одержання аліментів у зв`язку з ухиленням відповідача у цей період від їх сплати.
Ухилення від сплати аліментів - це винна протиправна поведінка, тобто свідоме невиконання своїх обов`язків в умовах, коли позивач звертався до відповідача особисто із вимогою про сплату коштів, необхідних для утримання дитини.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, на що неодноразово звертав увагу й Верховий Суд, зокрема в постановах від 19.12.2019 у справі № 635/6268/18; від 27.01.2020 у справі № 672/198/19; від 29.01.2020 у справі № 756/14483/18.
Постановою Верховного Суду від 18.05.2020 року (справа № 215/5867/17) сформовано правову позицію про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Аналогічні висновки містяться у поставі Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 235/101/21.
Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів за вказаний період, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Вирішуючи спір в цій частині позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши, що позивачем не надано доказів того, що ним вживалися заходи щодо одержання аліментів з ОСОБА_2 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у період з 31.08.2021 року по 10.04.2025 року та доказів ухилення останньої від надання матеріальної допомоги на утримання дитини, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.
Отже, вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.
За наведених обставин справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дитини за минулий час, ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права.
Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Докази та обставини, на які посилається  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Апеляційний суд вважає, що ухвалене у цій справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у апеляційних скаргах доводами, не вбачає.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, немає.
Разом із тим, оскільки ОСОБА_2 при поданні апеляційної скарги не було сплачено судовий збір, то з неї в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1453,44 грн. (1211,20 грн. х 150% х 0,8).
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Нінчук-Худякової Олени Миколаївни, ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Ромась Анастасії Ігорівни, залишити без задоволення.
Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 1453 (одна тисяча чотириста п`ятдесят три) грн 44 коп.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 17 квітня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко