ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/16329/23 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Багай Н. О. – головуючої, Дроботової Т. Б., Чумака Ю. Я.,

секретар судового засідання – Руда Г. В., 

за участю представників:
позивача – Цурки Н. О. (адвоката),
відповідача – Савченко Т. А. (самопредставництво), 

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Київської міської ради

на постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 (колегія суддів: Скрипка І. М. – головуюча, Мальченко А. О., Тищенко А. І.) та рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 (суддя Гулевець О. В.) у справі

за позовом Фізичної особи – підприємця Гасанова Георгія Мразовича

до Київської міської ради,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача – Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації,

про скасування державної реєстрації об`єктів нерухомого майна та витребування із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ: 

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Фізична особа – підприємець Гасанов Георгій Мразович (далі – ФОП Гасанов Г. М.) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської ради про скасування державної? реєстрації права власності на будівлю літ. "Б" загальною площею 59,9 м2, яка розташована за адресою: м. Київ, бульв. Перова, 42-Б, та на будівлю літ "Б1" загальною площею 76,9 м2, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Стальського Сулеи?мана, 28-А, та витребування із чужого незаконного володіння 40,02 % нежитлового приміщення літ. "Б" загальною площею 58,5 м2, яке розташоване за адресою: м. Київ, бульв. Перова, 42-Б та 55,12 % будівлі літ. "Б1" загальною площею 63,5 м2, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Стальського Сулеи?мана, 28-А.

1.2. 05.11.2024 через систему "Електронний суд" від позивача надійшла заява ФОП Гасанова Г. М. про зменшення позовних вимог. У цій заяві від 05.11.2024 позивач просив суд:

– скасувати державну реєстрацію права власності територіальної? громади міста Києва в особі Київської міської ради та закрити розділ Державного реєстру речових прав та реєстраціи?ної справи на нежитлове приміщення: будівля літ. "Б1" загальною площею 76,9 м2, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Стальського Сулеи?мана, буд. 28-А, що підтверджується інформаціи?ною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.07.2023 № 340542875, реєстраціи?нии? номер об`єкта нерухомого майна 2400315080000, зареєстроване 26.03.2021 державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради Кузорою Анною Віталіївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний? номер 59095341;

- витребувати з незаконного володіння територіальної? громади міста Києва в особі Київської міської ради 35 м2, що становить 55,12 % нежитлового приміщення: будівлі літ. "Б1", загальної площею 63,5 м2, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Стальського Сулеи?мана, буд. 28-А, та на яку зареєстровано право власності за територіальною громадою міста Києва, що підтверджується інформаціи?ною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.07.2023 № 340542875, реєстраціи?нии? номер об`єкта нерухомого майна 2400315080000, зареєстроване 26.03.2021 державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради Кузорою Анною Віталіївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний? номер 59095341;

– повернути ФОП Гасанову Г. М. 9206,34 грн зайво сплачених коштів судового збору.

1.3. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ФОП Гасанов Г. М. посилався на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г, якою скасовано рішення Господарського суду м. Києва від 20.05.2015 у справі № 910/5128/15-г та прийнято нове рішення про задоволення позову ФОП Гасанова Г. М., визнано ФОП Гасанова Г. М. співвласником приміщення на праві спільної часткової власності, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Стальського, буд. 28-А, площею 35 м2 (у відсотковому відношенні – 55,12 % від загальної площі приміщення). За доводами позивача, під час розгляду справи № 910/5128/15-г суд установив, що ФОП Гасанов Г. М. зробив поліпшення та провів реконструкцію нежитлового приміщення (будівлі, споруди) загальною площею 28,50 м2 (сміттєзбірник), внаслідок чого було створено новий об`єкт, зокрема, магазин продовольчих товарів, без реалізації підакцизної групи товарів, загальною площею 35 м2. Позивач стверджував, що відповідач зареєстрував спірний об`єкт нерухомого майна за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, чим порушив право спільної часткової власності позивача на частину об`єкта нерухомого майна. Тому з метою захисту порушеного права власності на спірний об`єкт нерухомого майна позивач звернувся з позовними вимогами про скасування державної реєстрації об`єкта нерухомого майна та витребування його із чужого незаконного володіння.

2. Короткий зміст судових рішень

2.1. Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.02.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 у справі № 910/16329/23, позовні вимоги ФОП Гасанова Г. М. задоволено повністю. 

Скасовано державну реєстрацію права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та закрито розділ Державного реєстру речових прав та реєстраційної справи на нежитлове приміщення – будівлю літ. "Б1" загальною площею 76,9 м2, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Стальського Сулеймана, буд. 28-А, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.07.2023 № 340542875, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2400315080000, зареєстроване 26.03.2021 державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради Кузорою Анною Віталіївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59095341.

Витребувано з незаконного володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради 35 м2, що становить 55,12 % нежитлового приміщення будівлі літ. "Б1" загальною площею 63,5 м2, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Стальського Сулеймана, буд. 28-А, та на яку зареєстровано право власності за територіальною громадою міста Києва, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.07.2023 № 340542875, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2400315080000, зареєстроване 26.03.2021 державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради Кузорою Анною Віталіївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59095341.

Вирішено стягнути з Київської міської ради на користь ФОП Гасанова Г. М. судовий збір у розмірі 5368,00 грн.

2.2. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ФОП Гасанова Г. М., виходив із того, що позивач, обґрунтовуючи право спільної часткової власності на спірне майно, послався на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г. Суд першої інстанції встановив, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г визнано ФОП Гасанова Г. М. співвласником приміщення на праві спільної часткової власності, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Стальського, буд. 28-А, площею 35 м2 (у відсотковому відношенні – 55,12 % від загальної площі приміщення). Дослідивши зміст постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г, суд першої інстанції зазначив, що ця постанова набрала законної сили, встановлені обставини у цій постанові мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню.

При цьому суд першої інстанції виснував, що доводи відповідача та матеріали справи не містять доказів на спростування обставин, установлених судовим рішенням у справі № 910/5128/15-г, зокрема, щодо спростування розпорядження від 21.07.2010 № 406-Р Дніпровської районної у місті Києві ради про надання дозволу ФОП Гасанову Г. М. на проведення ремонтно-будівельних робіт із поліпшення нежитлового приміщення сміттєзбірника загальною площею 28,50 м2 за адресою: м. Київ, вул. Стальського, буд. 28-А; документів на підтвердження проведення робіт із поліпшення нежитлового приміщення, висновку експерта. Тому суд першої інстанції зазначив про доведення позивачем того, що витребуване ним у відповідача спірне майно, зокрема, об`єкт нерухомості площею 35 м2, який становить 55,12 % нежитлового приміщення – будівлі літ. "Б1", розташованого за адресою: місто Київ, вулиця Стальського Сулеймана, будинок 28-А, є саме тим об`єктом нерухомості, право спільної часткової власності на який було визнане за позивачем постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г.

Суд першої інстанції при цьому зазначив, що доводи позивача спростовують законність набуття відповідачем права власності на нежитлове приміщення площею 35 м2, що становить 55,12 % загальної площі приміщення, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Стальського Сулеймана, будинок 28-А. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про витребування частини спірного об`єкта нерухомого майна є обґрунтованими. Суд першої інстанції також зазначив, що спірне нерухоме майно вибуло поза волею позивача, тому з метою забезпечення реального поновлення порушеного права позивача слід скасувати реєстраційні записи про право власності на спірний об`єкт нерухомості.

2.3. Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення місцевого господарського суду, зазначив, що доводи Київської міської ради не підтвердилися під час перегляду справи судом апеляційної інстанції, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про обґрунтованість викладених в оскаржуваному рішенні висновків суду. Як виснував суд апеляційної інстанції, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильного по суті рішення суду, при ухваленні якого судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і їх сукупності, правильно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють. Суд апеляційної інстанції також зазначив, що наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками суду першої інстанції про задоволення позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

3. Короткий зміст касаційної скарги 

3.1. Не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, Київська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі № 910/16329/23, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ФОП Гасанова Г. М.

3.2. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, Київська міська рада зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду:

– викладені в постановах від 05.04.2023 у справі № 925/1792/21, від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14, від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 29.01.2025 у справі № 910/15426/23, від 04.12.2024 у справі № 947/22661/19, від 05.06.2024 у справі № 910/144/23, щодо можливості особи, яка не брала участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій ухвалено судове рішення, при розгляді іншої справи за її участю оспорювати обставини, встановлені цим судовим рішенням; 

– викладені в постановах від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 29.09.2020 в справі № 378/596/16, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, щодо обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав, зокрема, в частині скасування державної реєстрації речових прав на об`єкти нерухомого майна.

Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г має преюдиційне значення у справі № 910/16329/23, оскільки Київська міська рада не брала участі у справі № 910/5128/15-г, тому має право на спростування обставин, установлених у справі № 910/5128/15-г.

Крім того, на думку скаржника, задовольняючи позов ФОП Гасанова Г. М. у частині скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, суд першої інстанції та апеляційний господарський суд не врахували того, що позовні вимоги ФОП Гасанова Г. М. про скасування державної реєстрації є неналежним способом захисту. 

Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду про застосування положень статей 321, 334, 355, 392 Цивільного кодексу України у сукупності із частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України щодо можливості виникнення в особи права власності на нерухоме майно на підставі рішення суду про визнання співвласником нерухомого майна у справі, в якій власник цього майна не брав участі. На думку скаржника, рішення у справі № 910/5128/15-г не є правовою підставою для набуття ФОП Гасановим Г. М. права власності саме на приміщення площею 35 м2, а тому відсутні правові підстави для витребування з володіння територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради 55,12 % нежитлового приміщення будівлі літ "Б1" загальною площею 63,5 м2.

4. Обставини справи, встановлені судами

4.1. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г рішення Господарського суду м. Києва від 20.05.2015 у справі № 910/5128/15-г скасовано та прийнято нове рішення про задоволення позову ФОП Гасанова Г. М., визнано ФОП Гасанова Г. М. співвласником приміщення на праві спільної часткової власності, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Стальського, буд. 28-А, площею 35 м2 (у відсотковому відношенні – 55,12 % від загальної площі приміщення).

4.2. Як зазначили суди, в мотивувальній частині постанови Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г зазначено, що ФОП Гасанов Г. М. зробив поліпшення та реконструкцію нежитлового приміщення (будівлі, споруди) загальною площею 28,50 м2 (сміттєзбірник), внаслідок чого було створено новий об`єкт, а саме: магазин продовольчих товарів, без реалізації підакцизної групи товарів, загальною площею 35 м2.

Суди попередніх інстанцій установили, що Київський апеляційний господарський суд у справі № 910/5128/15-г також урахував докази, які підтверджують наведені обставини, зокрема: договір підряду від 05.07.2010 № 0507/10, укладений між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю "Арт-Центр "КАЛАФ"; акт № 1 приймання виконаних будівельних робіт від 23.11.2010 (типова форма КБ-2в); акт приймання виконаних будівельних робіт від 17.12.2010, згідно з яким загальна вартість виконаних робіт склала 288 652,97 грн, на матеріали витрачено 252 826,60 грн, разом витрати склали 541 481,57 грн; експертний висновок Київської незалежної судово-експертної установи від 30.07.2014 № 0910, згідно з яким у результаті перебудови та переобладнання зі сміттєзбірника було побудовано нову будівлю, що має 100 % будівельну готовність, знаходиться в доброму технічному стані та повністю забезпечена наявністю інженерних комунікацій (до приміщення було підведено водопостачання та водовідведення). Після проведення будівельно-ремонтних робіт площа об`єкта збільшилася із 28,5 м2 до 63,5 м2, на 35 м2, що у відсотковому співвідношенні становить 55,12 % від загальної площі приміщення.

4.3. Як зазначили суди попередніх інстанцій, під час розгляду справи № 910/5128/15-г суди встановили, що розпорядженням від 21.07.2010 № 406-Р Дніпровської районної у місті Києві ради про надання дозволу на проведення ремонтно-будівельних робіт доручено Комунальному підприємству "Фінансово-розрахунковий центр "Дніпровський" надати дозвіл ФОП Гасанову Г. М. на проведення ремонтно-будівельних робіт із поліпшення нежитлового приміщення сміттєзбірника загальною площею 28,50 м2, за адресою: м. Київ, вул. Стальського, буд. 28-А, для розміщення продовольчого магазину без реалізації підакцизної групи товарів, що перебуває в користуванні ФОП Гасанова Г. М. відповідно до договору № 1328 оренди нерухомого майна від 15.12.2009.

4.4. Господарські суди зазначили, що Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району" виготовило нову технічну документацію на об`єкт нерухомого майна та зареєструвало право комунальної власності за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради на нежитлову будівлю літ. "Б1" на вул. Стальського Сулеймана, буд.28-А загальною площею 76,9 м2. 

4.5. 26.03.2021 державний реєстратор Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради Кузора Анна Віталіївна на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59095341 від 05.07.2021, зареєструвала право власності на об`єкт нерухомого майна, реєстраційний номер: 2400315080000, – будівлю літ. "Б1" загальною площею 76,9 м2, яка розташована за адресою: м. Київ, вул. Стальського Сулеймана, будинок 28-А, за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради з часткою володіння 1/1.

4.6. ФОП Гасанов Г. М. у позові стверджував, що, ігноруючи судове рішення, яке набрало законної сили, відповідач зареєстрував право власності на спірний об`єкт нерухомого майна за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, чим порушив право спільної часткової власності позивача на частину об`єкта нерухомого майна. ФОП Гасанов Г. М., маючи намір поновити свої права на майно, зареєстроване за Київською міською радою, звернувся до суду з позовом про скасування державної реєстрації права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради та закриття розділу Державного реєстру речових прав та реєстраційної справи на нежитлове приміщення – будівлю літ. "Б1" загальною площею 76,9 м2, яка розташована за адресою: м. Київ, вулиця Стальського Сулеймана, будинок 28-А, та про витребування з незаконного володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради 35 м2, що становить 55,12 % нежитлового приміщення – будівлі літ. "Б1" загальною площею 63,5 м2.

5. Позиція Верховного Суду

5.1. Згідно зі статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

5.2. Заслухавши суддю-доповідачку, пояснення представників учасників справи, дослідивши наведені в касаційній скарзі доводи, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.

5.3. Предметом позову в цій справі є матеріально-правові вимоги ФОП Гасанова Г. М. про скасування державної реєстрації об`єкта нерухомого майна та витребування його із чужого незаконного володіння.

ФОП Гасанов Г. М., обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г, якою визнано ФОП Гасанова Г. М. співвласником приміщення на праві спільної часткової власності, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Стальського, буд. 28-А, площею 35 м2 (у відсотковому відношенні – 55,12 % від загальної площі приміщення). При цьому позивач стверджував, що відповідач незаконно зареєстрував спірний об`єкт нерухомого майна за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, чим порушив право спільної часткової власності позивача на частину об`єкта нерухомого майна. 

5.4. Колегія суддів зазначає, що згідно із частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 

5.5. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України. Водночас суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України).

5.6. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

5.7. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19.

5.8. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права / інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна. Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19, від 02.07.2019 у справі № 48/340. 

5.9. У справі, яка розглядається, суди встановили, що постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г, яка набрала законної сили, визнано ФОП Гасанова Г. М. співвласником приміщення на праві спільної часткової власності, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Стальського, буд. 28-А, площею 35 м2 (у відсотковому відношенні – 55,12 % від загальної площі приміщення).

5.10. Колегія суддів зазначає, що за змістом частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

5.11. Згідно з вимогами статті 361 Цивільного кодексу України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

5.12. Відповідно до частини 1 статті 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

5.13. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 Цивільного кодексу України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно. 

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у справі № 362/2707/19 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02.09.2015 у справі № 6-1168цс15 та від 16.08.2017 у справі № 6-54цс17, а також від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, викладеного в постановах від 21.08.2018 у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05.09.2018 у справі № 723/1983/16-ц (провадження № 61-22402св18) та від 20.01.2021 у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі.

5.14. У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про доведення позивачем того факту, що витребуване ним у відповідача спірне майно, є саме тим об`єктом нерухомості, право спільної часткової власності на який було визнане за позивачем постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г. Суди попередніх інстанцій також зазначили, що належні та достатні докази, які би підтверджували вибуття частини спірного об`єкта нерухомого майна за наявності волі позивача, в матеріалах справи відсутні. Відтак суди виснували, що спірний об`єкт нерухомості вибув із володіння позивача поза його волею, без його відома та безвідплатно. Тому суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, задовольнив позовні вимоги ФОП Гасанова Г. М. про витребування частини спірного об`єкта нерухомого майна. 

При цьому суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначив, що з метою забезпечення реального поновлення порушеного права позивача, вважає за можливе застосувати обраний позивачем спосіб захисту та скасувати реєстраційні записи про право власності на спірний об`єкт нерухомості.

5.15. Не погодившись із висновками судів попередніх інстанцій, Київська міська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, Київська міська рада зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Скаржник, звертаючись із касаційною скаргою, посилається на підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

5.16. Пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1
частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.17. Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 1 частини 2 
статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду:

– викладені в постановах від 05.04.2023 у справі № 925/1792/21, від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14, від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 29.01.2025 у справі № 910/15426/23, від 04.12.2024 у справі № 947/22661/19, від 05.06.2024 у справі № 910/144/23, щодо можливості особи, яка не брала участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій ухвалено судове рішення, при розгляді іншої справи за її участю оспорювати обставини, встановлені цими судовим рішенням; 

– викладені в постановах від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 29.09.2020 в справі № 378/596/16, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, щодо обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав, зокрема, в частині скасування державної реєстрації речових прав на об`єкти нерухомого майна.

5.18. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України оскарження судових рішень з підстави, передбаченої цим пунктом, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих же норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

5.19. Процесуальний закон у визначених випадках передбачає необхідність оцінювання правовідносин на предмет подібності. З цією метою суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності – також суб`єктний і об`єктний критерії. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші – додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19. 

5.20. Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що суди дійшли помилкового висновку про те, що постанова Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г має преюдиційне значення у справі № 910/16329/23. Київська міська рада стверджує, що не була залучена до участі у справі № 910/5128/15-г як відповідач. Тому, на думку скаржника, суди попередніх інстанцій не врахували при вирішенні цієї справи того, що преюдиційний характер рішення у справі № 910/5128/15-г втрачається, оскільки у справі № 910/16329/23 беруть участь інші особи. При цьому скаржник посилається на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14. 

5.21. У постанові Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 925/1792/21, на яку посилається скаржник, сформульовано такий висновок:

"Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів".

5.22. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13, на яку посилається скаржник, викладено такий висновок:

"10.28. При цьому Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що судове рішення, ухвалене у справі, ні за яких обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, щодо якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб". 

5.23. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, а також у постановах Верховного Суду від 29.01.2025 у справі № 910/15426/23, від 04.12.2024 у справі № 947/22661/19, від 05.06.2024 у справі № 910/144/23, на які посилається скаржник.

5.24. Колегія суддів, проаналізувавши висновки Верховного Суду, на які покликається скаржник, перевіривши та надавши оцінку доводам Київської міської ради, зазначає таке. 

5.25. Згідно з приписами частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

5.26. Разом із тим, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина 5 статті 75 Господарського процесуального кодексу України).

5.27. Згідно із частиною 7 статті 75 Господарського процесуального кодексу України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду. 

5.28. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, – це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка – це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19, від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20).

5.29. Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті ж особи, які брали участь у попередній справі. 

Вордночас обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, тому в інших випадках – ці обставини встановлюються на загальних підставах. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/144/23. 

5.30. При цьому відповідно до висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14, на яку посилається скаржник, у разі якщо у справі беруть участь інші особи, то преюдиційний характер рішення втрачається.

5.31. У справі, яка розглядається, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, зазначив, що скаржник не спростовує встановлених у постанові Київського апеляційного господарського суду від 14.07.2015 у справі № 910/5128/15-г обставин, зокрема, щодо наявності згоди на ремонтно-будівельні роботи на спірному об`єкті, відкритого користування позивачем новоствореним об`єктом, відсутності будь-яких заперечень з боку орендодавця, отримання орендної плати за частину майна, передану в оренду.

5.32. Водночас колегія суддів зазначає, що Київський апеляційний господарський суд розглядав справу № 910/5128/15-г за позовом ФОП Гасанова Г. М. до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання права спільної часткової власності на частину спірного приміщення.

Київська міська рада не брала участі у справі № 910/5128/15-г, тому судове рішення у справі № 910/5128/15-г про задоволення позову ФОП Гасанова Г. М. стосується особи щодо якої ухвалено це рішення, та не визначає права чи обов`язки інших осіб, зокрема, Київської міської ради. Отже, обставини, встановлені в судовому рішенні у справі № 910/5128/15-г не мають преюдиційного значення для Київської міської ради, оскільки ці обставини можуть бути в загальному порядку спростовані Київською міською радою як особою, яка не брала участі у справі № 910/5128/15-г. 

Відтак, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду щодо застосування статті 75 Господарського процесуального кодексу, викладених у постановах від 05.04.2023 у справі № 925/1792/21, від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14, від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 29.01.2025 у справі № 910/15426/23, від 04.12.2024 у справі № 947/22661/19, від 05.06.2024 у справі № 910/144/23, на які посилається скаржник. 

5.33. Суди попередніх інстанцій безпідставно не надали належної правової оцінки доводам Київської міської ради, викладеним у відзиві на позовну заяву ФОП Гасанова Г. М. та в апеляційній скарзі, а також не надали оцінки доказам, наданим відповідачем. Відтак передчасними є висновки судів попередніх інстанцій про обґрунтованість позовних вимог ФОП Гасанова Г. М. про витребування з незаконного володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради частини спірного приміщення. 

З урахуванням наведеного обґрунтованими є доводи скаржника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 925/1792/21, від 04.06.2020 у справі № 522/7758/14, від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13, від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц, від 29.01.2025 у справі № 910/15426/23, від 04.12.2024 у справі № 947/22661/19, від 05.06.2024 у справі № 910/144/23.

5.34. Скаржник у касаційній скарзі також зазначає, що, задовольняючи позов ФОП Гасанова Г. М. у частині скасування державної реєстрації права комунальної власності на об`єкт нерухомого майна, суди попередніх інстанцій не врахували того, що позовні вимоги ФОП Гасанова Г. М. про скасування державної реєстрації є неналежним способом захисту права. 

5.35. Колегія суддів установила, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, на яку посилається скаржник, викладено висновок про те, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно.

5.36. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, на яку посилається скаржник, викладено висновок про те, що власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

5.37. Як зазначає скаржник, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 в справі № 378/596/16, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 сформульовано висновки про те, що неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

5.38. У справі, що розглядається, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги ФОП Гасанова Г. М. про скасування державної реєстрації права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради із закриттям розділу Державного реєстру речових прав та реєстраційної справи на спірне нежитлове приміщення, зареєстроване 26.03.2021 державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва Виконавчого органу Київської міської ради Кузорою А. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 59095341.

При цьому суд першої інстанції зазначив, що вправі застосовувати способи захисту цивільних прав, які випливають із характеру правопорушень, визначених спеціальними нормами права, а також повинен враховувати критерії "ефективності" таких засобів захисту та вимоги частин 2– 5 статті 13 Цивільного кодексу України щодо недопущення зловживання свободою при здійсненні цивільних прав особою. Суд також зазначив, що такий спосіб захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення, може мати місце при застосуванні певних заходів, які спрямовані на відновлення становища. Тому суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку, що з метою забезпечення реального поновлення порушеного права позивача обраний позивачем спосіб захисту (скасування реєстраційних записів про право власності на спірний об`єкт нерухомості) є ефективним у розумінні статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

5.39. Колегія суддів зазначає, що відповідно до пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (тут і далі – в редакції, чинній на момент звернення з позовом у цій справі) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.

5.40. Згідно із частиною 3 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

5.41. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц. 

У цій справі, яка розглядається, спір між сторонами виник щодо частки в об`єкті нерухомого майна у зв`язку з проведенням відповідачем державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна. Водночас згідно з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19, витребувати можна ідеальну частку нерухомого майна.

5.42. Проте суди попередніх інстанцій наведеного не врахували та, задовольняючи позовні вимоги ФОП Гасанова Г. М. про скасування державної реєстрації права власності територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради із закриттям розділу Державного реєстру речових прав та реєстраційної справи на спірне нежитлове приміщення, не надали оцінки способу захисту, обраному позивачем у цій справі.. 

Отже, господарські суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, які викладені в постановах від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, від 29.09.2020 в справі № 378/596/16, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20, на які посилається скаржник.

5.43. Крім того, колегія суддів зазначає, що задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. 

Водночас при вирішенні цього спору суди попередніх інстанцій не дотрималися вимог статей 73– 79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України щодо прийняття судового рішення на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, що унеможливило встановлення усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому висновки судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог ФОП Гасанова Г. М. є передчасними. 

5.44. Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, частково підтвердилися. 

Щодо підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України

5.45. Касаційна скарга з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, мотивована тим, що відсутній висновок Верховного Суду про застосування положень статей 321, 334, 355, 392 Цивільного кодексу України в сукупності із частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України щодо можливості виникнення в особи права власності на нерухоме майно на підставі рішення суду про визнання співвласником нерухомого майна у справі, в якій власник цього майна не брав участі. На думку скаржника, рішення у справі № 910/5128/15-г не є правовою підставою для набуття ФОП Гасановим Г. М. права власності саме на приміщення площею 35 м2, а тому відсутні правові підстави витребовувати з володіння територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради 55,12 % нежитлового приміщення – будівлі літ "Б1" загальною площею 63,5 м2.

5.46. Колегія суддів зазначає, що зміст пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що він спрямований на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.

5.47. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 19.08.2022 у справі № 908/2287/17 та постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22, від 23.05.2023 у справі № 910/10442/21, від 12.11.2020 у справі № 904/3807/19.

5.48. Водночас у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 916/1828/22, від 30.05.2023 у справі № 918/707/22, від 18.05.2023 у справі № 927/1177/21, від 04.04.2023 у справі № 902/311/22.

5.49. Колегія суддів зазначає, що стаття 75 Господарського процесуального кодексу України встановлює підстави звільнення від доказування. 

5.50. Як вже зазначалося, відповідно до частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, положення частини 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України спрямовані на забезпечення дотримання принципу правової визначеності та його складової res judicata.

5.51. В основі принципу правової визначеності як одного з істотних елементів принципу правовладдя (верховенства права) лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" (заява № 28342/95)). 

Базове тлумачення принципу res judicata наведено в рішеннях Європейського суду з прав людини у справі у справах "Рябих проти Росії (заява № 52854/99), "Науменко проти України" (заява № 41984/98), "Праведная проти Росії" (заява № 69529/01), в яких цей принцип розуміють як елемент принципу юридичної визначеності.

5.52. У практиці судів України господарський спір – це завжди спір між суб`єктами права, тобто відсутня концепція позову "до речі" (actio in rem у деяких правових системах загального права, які допускають, щоб річ, наприклад морське судно, була буквально відповідачем), все ж зазначений вище підхід підкреслює, що actioin rem в українській судовій практиці як речовий позов пред`являється саме до будь-якої особи, яка порушує речове право особи. Речові позови йдуть слідом за річчю і заявляються до того, хто на даний момент володіє цією річчю, при цьому, звичайно, рішення суду за наслідками вирішення речового позову має значення res judicata лише для сторін цього спору. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 902/388/18. 

5.53. Колегія суддів ураховує, що рішення у справі № 910/5128/15-г набрало законної сили, тому відповідно до положень пункту 9 частини 1 статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" може слугувати підставою для виникнення, зміни або припинення цивільних прав і обов`язків. Водночас із урахуванням наведених висновків Великої Палати Верховного Суду це рішення має значення res judicata лише для сторін спору у справі № 910/5128/15-г.

5.54. При цьому Верховний Суд зазначає, що формування висновку щодо застосування положень статей 321, 334, 355, 392 Цивільного кодексу України в сукупності із частиною 4 статті 75 Господарського процесуального кодексу України є передчасним, оскільки суди попередніх інстанцій не дослідили докази та не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення у цій справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 

5.55. Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, частково підтвердилися. 

5.56. Водночас колегія суддів зазначає, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 Господарського процесуального кодексу України, щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

5.57. Натомість суди попередніх інстанцій не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не дослідили зібрані у справі докази, а також не перевірили доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі. 

5.58. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

5.59. Оскільки вирішуючи спір у справі, що розглядається, суди попередніх інстанцій не врахували вимог матеріального та процесуального права, не надали належної оцінки доводам сторін, доказам, наявним у матеріалах справи, що були подані сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень, а відтак, висновки господарських судів про наявність правових підстав для задоволення позову ФОП Гасанова Г. М. є передчасними.

6. Висновки Верховного Суду

6.1. Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

6.2. За змістом частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази. 

6.3. Ураховуючи допущені судами порушення норм матеріального і процесуального права та беручи до уваги, що суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, касаційну скаргу слід задовольнити частково, а ухвалені у справі судові рішення – скасувати із направленням справи на новий розгляд до місцевого господарського суду.

6.4. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції слід урахувати висновки, викладені в цій постанові, дослідити та об`єктивно оцінити аргументи учасників справи і всі зібрані у справі докази в їх сукупності, всебічно і повно з`ясувати фактичні обставини справи та, залежно від встановленого, прийняти обґрунтоване і законне судове рішення.

7. Розподіл судових витрат

Оскільки в цьому випадку суд касаційної інстанції не змінює та не ухвалює нового рішення, розподіл судових витрат судом касаційної інстанції не здійснюється (частина 14 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).

Керуючись статтями 300, 301, 308, 310, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Київської міської ради задовольнити частково. 

2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 та рішення Господарського суду міста Києва від 25.02.2025 у справі № 910/16329/23 скасувати. Справу № 910/16329/23 передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуюча Н. О. Багай

Судді Т. Б. Дроботова 

Ю. Я. Чумак