Справа № 638/5147/26
Провадження №1-кп/638/1463/26
В И Р О К
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
20 березня 2026 року Шевченківський районний суд міста Харкова у складі:
Головуючого судді   ОСОБА_1 ,
за участю секретаря   ОСОБА_2 ,
прокурора    ОСОБА_3 ,
обвинуваченого   ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань кримінальне провадження №12026226240000148 від 04.03.2026 року стосовно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Харкова, громадянина України, українця, з вищою освітою, не працевлаштованого, не одруженого, осіб на утриманні немає, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України, -
встановив:

03 березня 2026 року у період часу з 13 години 00 хвилин по 14 годину 40 хвилин, більш точного часу не встановлено, ОСОБА_4 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись поблизу будинку за адресою: м.Харків, проспект Науки 9-Б, побачив припаркований автомобіль марки «Audi e-tron», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 на праві приватної власності. Після цього, у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на незаконне проникнення до вказаного автомобілю. Реалізуючи свій злочинний умисел на проникнення до вищевказаного автомобілю, упевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_4 підійшов до автомобіля марки «Audi e-tron», державний номерний знак НОМЕР_1 , без відповідного дозволу власника відчинив передні пасажирські двері вказаного автомобіля та незаконно проник до його салону, чим порушив право на недоторканність володіння ОСОБА_5 , без завдання матеріальних збитків потерпілій.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, підтвердивши вищезазначене в повному обсязі, пояснивши, що на роботі був конфлікт з керівництвом та його звільнили. Після чого він напився. Пам`ятає як сів в іншу автівку та заснув. Жалкує про подію та кається у вчиненому.
Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.
Суд вважає доведеною винність ОСОБА_4 у незаконному проникненні до іншого володіння особи та кваліфікує його дії за ч.1 ст.162 КК України.
Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є кримінальним проступком, відомості про особу винного, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставиною, що пом`якшує покарання  ОСОБА_4  є щире каяття.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_4 є скоєння проступку в стані алкогольного сп”яніння.
З матеріалів провадження вбачається, що  ОСОБА_4 раніше не судимий, з вищою освітою, не працевлаштований, не одружений, осіб на утриманні не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на диспансерному (профілактичному) обліку в КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» не перебуває; впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КНП ХОР «Обласний психоневрологічний диспансер №3» не звертався.
Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення правопорушення, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді штрафу.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.
Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд - 

ухвалив:

ОСОБА_4  визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.162 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Шевченківський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя:   ОСОБА_1