Справа № 138/1995/25
Провадження №:2/138/642/26

РІШЕННЯ
Іменем України
20 березня 2026 року     м. Могилів-Подільський
Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді     Холодової Т.Ю., 
за участю: секретаря судового засідання  Паламарчук І.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, - 

ВСТАНОВИВ:
24.07.2025 представник позивача адвокат Пограничний А.М. через підсистему «Електронний суд» звернувся до Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області з вказаним вище позовом, який мотивовано тим, що з відповідачем по справі позивач перебував у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 23.01.2003 був розірваний. 15.01.2002, тобто у шлюбі, сторонами спору було придбано нерухоме майно (кафе), яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19.11.2020 у справі №138/239/20 вказане нерухоме майно було поділено між сторонами спору, як спільне майно подружжя та визнано за позивачем право власності на 1/2 частину будівлі кафе. При розгляді вказаної вище справи позивачу стало відомо, що відповідач оформила на себе право власності на земельну ділянку під їхнім спільним нерухомим майном, шляхом укладення договору купівлі-продажу такої ділянки з Могилів-Подільською міською радою. Про такі обставини позивачу стало відомо 18.06.2020 з доданих до вказаної вище цивільної справи документів. Враховуючи те, що позивач став офіційно власником 1/2 частини будівлі кафе, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 то йому має належати і 1/2 частина земельної ділянки. В зв`язку із тим, що нерухоме майно було придбано за час спільного проживання за спільні кошти подружжя, то дане майно є спільним майном подружжя, що і було підтверджено рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 19.11.2020 року. Однак дана обставина, а саме що нерухоме майно є спільним майном подружжя, не було враховано Могилів-Подільською міською радою та нотаріусом при укладанні договору купівлі продажу земельної ділянки. Позивач звернувся до Могилів-Подільського суду з позовом про визнання договору купівлі продажу земельної ділянки недійсним та його скасування, проте рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 03.03.2025 року справа № 138/60/24 в позові було відмовлено, оскільки позивач вибрав неналежний спосіб захисту, оскільки належним способом захисту є витребування майна з чужого незаконного володіння.
А тому, на підставі ст.ст. 377, 388 ЦК України, 120 ЗК України, представник позивача просить витребувати на користь позивача ОСОБА_1 1/2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0510400000:00:004:0088, цільове призначення для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розміром 0,0279 га, з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 .
Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Київської Т.Б. від 11.08.2025 відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного провадження, визначено сторонам строк та порядок подання заяв по суті справи.
23.09.2025 до суду від представника відповідача адвоката Горбового В.А. надійшли відзив на позовну заяву, в якому представник просить у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача на користь відповідача, понесені у справі судові витрати на професійну правничу (правову допомогу) у розмірі 70000,00 грн., докази обґрунтованості яких будуть надані під час розгляду справи, а також заява про застосування строку позовної давності. Вказані процесуальні заяви мотивовані тим, що позов ОСОБА_1 є необґрунтованим та недоведеним належними та допустимими доказами. Так, позивач не скористався своїм правом на викуп земельної ділянки, набувши право власності на спільне майно подружжя 16.01.2002, що встановлено рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20.07.2023 у справі № 138/2954/21, в той час як оскаржуваний договір укладено 23.09.2014. Крім того, представник вказує, що відповідач на підставі ст. 128 ЗК України придбала земельну ділянку за власні кошти, на час укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу у шлюбі не перебувала, що виключало необхідність будь-якої участі відповідача у процедурі придбання нею земельної ділянки, що встановлено рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду у справі № 138/2954/21. Також представник вказує, що позивач вже звертався до суду із позовом про поділ майна у 2019 році, справа № 138/371/19, провадження № 2/138/362/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, під час розгляду справи ОСОБА_1 особисто під розписку 30.08.2019 отримав від ОСОБА_2 доповнення до Відзиву на позовну заяву, до якого було долучено оскаржуваний Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.09.2014 (розписку долучаємо). Відтак, позивачу ОСОБА_1 30.08.2019 стало відомо про Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 23.09.2014, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 про отримання Доповнення до Відзиву на позовну заяву по справі № 138/371/19 із долученими додатками (в т.ч. зазначеним договором купівлі-продажу). Таким чином позивач надав неправдиві відомості щодо моменту (дати) ознайомлення із Договором купівлі-продажу земельної ділянки. З 30.08.2019 сплинув трьох річний строк (позовної давності) на звернення із позовом про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. Позивач вказану обставину приховав та не звернувся до суду із клопотанням поновити пропущений ним строк позовної давності для звернення із такими вимогами. Також вважає, що позивачем не доведено, шо відповідач ОСОБА_2 незаконно придбала і незаконно володіє спірною земельною ділянкою.
Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Київської Т.Б. від 07.10.2025 задоволено заяву головуючого судді Київської Т.Б. про самовідвід від розгляду даної справи, відведено суддю Київську Т.Б. від розгляду даної справи, справу передано для повторного автоматизованого розподілу.
Ухвалою судді Могилів-Подільського міськрайонного суду Холодової Т.Ю. від 10.10.2025 справа прийнята до провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 09.12.2025 закрито провадження у справі в частині вимог про визнання права власності за позивачем на спірну земельну ділянку, закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні, встановлено порядок дослідження доказів у справі.
В судове засідання 20.03.2026 учасники не з`явились, представники сторін подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до такого висновку.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна вимога міститься і в ч. 1 ст. 81 ЦПК України.
Частина 1 ст. 13 ЦПК України визначає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Та обставина, що сторони спору перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.12.1995 по 06.04.2005 визнається сторонами та підтверджується рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду про розірвання шлюбу, ухваленим 25.01.2003 та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.04.2005.
Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 19.11.2020 здійснено поділ спільного сумісного майна сторін спору, як бувшого подружжя, та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Таке судове рішення набрало законної сили 03.03.2021. В рішенні суд встановив, зокрема, що такий об`єкт спільної сумісної власності, яким є нежитлове приміщення – кафе, відповідач придбала 15.01.2002, а реєстрацію права власності здійснила 16.01.2002. 
Вказані обставини визнаються сторонами та встановлені рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 20.07.2023 у справі № 138/2954/21.
Також вказаним рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду від 20.07.2023 у справі № 138/2954/21 встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №251235199 від 05.04.2021 позивач зареєстрував право власності на 1/2 частини нерухомого майна, що знаходиться за вказаною вище адресою на підставі вказаного вище рішення суду.
08.10.2013 Могилів-Подільська міська рада прийняла рішення №847, зокрема, про продаж земельної ділянки, площею 0,0279 га, під об`єктом нерухомого майна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , для комерційного використання, для обслуговування кафе. 
Саме на підставі зазначеного рішення міської ради 23.09.2014 відповідач уклала з Могилів-Подільською міською радою договір купівлі-продажу земельної ділянки та набула право власності на земельну ділянку площею 0,0279 га., кадастровий номер 0510400000:00:004:0088, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість продажу земельної ділянки становила 108086,00. Дані обставини підтверджується самим договором, актом приймання-передачі земельної ділянки від 23.09.2014, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №27182345 від 23.09.2014, квитанцією від 23.09.2014.
Таким чином, хронологія подій свідчить про те, що викуп з комунальної власності земельної ділянки на якій розташоване нерухоме майно, яке перебуває у спільній часткові власності сторін спору, здійснено відповідачем уже в час коли сторони спору були розлучені. 
Вказані обставини також визнаються і сторонами у справі та підтверджуються, наявними в матеріалах справи доказами. 
Предметом спору у даній справі є витребування на користь позивача 1/2 частини земельної ділянки, на якій розміщено об`єкт нерухомого майна, який належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Вирішуючи спір по суті, суд також враховує, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».
Отже, звернення з віндикаційним позовом є належним способом захисту, однак такий позов має бути направлений на захист прав саме власника майна, якого він був незаконно позбавлений, а тому у даній справі позивач має довести як свій статус власника частини спірної земельної ділянки, так і незаконність позбавлення його такого права власності.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, представник позивача у позовній заяві фактично посилається на те, що в силу ст. 377 ЦК України, ст. 120 ЗК України позивач вважає, що до нього автоматично мало перейти право власності на частину спірної земельної ділянки, на якій розміщено об`єкт нерухомого майна (кафе), що з січня 2002 року належить на праві спільної часткової власності сторонам у справі, а відтак вказана частина земельної ділянки, що знаходиться під вказаним об`єктом нерухомого майна, підлягає витребуванню на користь позивача від відповідача в порядку ст. 388 ЦК України.
Разом з тим, рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20.07.2023 у справі № 138/2954/21 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку земельної ділянки та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на земельну ділянку, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12.10.2023, яким у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено, встановлено, що: «відповідно до ст. 120 ЗК України, в редакції чинній на час придбання приміщення, тобто січень 2002 року, зокрема, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину могло переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначалось згідно з договором оренди земельної ділянки. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не було передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. 
Таким чином, як позивач так і відповідач в момент придбання приміщення не набули права власності на земельну ділянку, на якій це приміщення було розміщено.
Продаж земель комунальної власності регулювався, зокрема, ст. 127 та 128 ЗК України на час придбання приміщення сторонами спору, які встановлювали умови та правила продажу таких ділянок.
Доказів того, що позивач, як співвласник нерухомого майна, що розташоване на цій земельній ділянки якимось чином брав участь, в тому числі і, фінансову, у придбанні земельної ділянки, її оренді та утриманні після переходу її з комунальної в приватну власність суду надано не було.
Таким чином, суд приходить до переконання, що вимоги первісного позову в даному випадку не ґрунтуються на положеннях закону, а зводяться до того, що позивач просить суд примусово відчужити частину майна у його власника на свою користь без жодних зворотніх дій, в тому числі і щодо оплати її вартості та внесення відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду, а відтак в задоволені позову слід відмовити.».
Отже, вказаним рішенням суду встановлено, що позивач ОСОБА_1 не набув право власності на спірну частину земельної ділянки в силу закону, а саме ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, що свідчить про відсутність порушених прав позивача як власника частини спірної земельної ділянки.
При цьому, під час розгляду даної справи позивачем так само доказів того, що він, як співвласник нерухомого майна, що розташоване на спірній земельній ділянці якимось чином брав участь, в тому числі і, фінансову, у її придбанні, оренді та утриманні після переходу її з комунальної в приватну власність суду надано не було.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України та вказаними статтями ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 
Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. 
Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).
В обґрунтування наявності порушеного цивільного права (інтересу) представник позивача зазначив про те, що позивач в силу закону мав набути право власності на частину земельної ділянки, що знаходиться під належним сторонам на праві спільної часткової власності будівлі кафе, у зв`язку з чим просив витребувати частину земельної ділянки на користь позивача на підставі ст. 388 ЦК України
Проте, як вже вказано вище, оцінка обставин та доказів у справі свідчить, що позивач не довів наявності у нього права власності на спірну частину земельної ділянки, а відтак і порушеного права власника такого майна, яке б підлягало судовому захисту в порядку ст. 388 ЦК України.
При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).
За таких підстав суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити саме через відсутність порушення прав та законних інтересів позивача .
Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову через відсутність порушення прав та законних інтересів позивача, суд не надає правову оцінку іншим доводам учасників справи.
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то, з урахуванням ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» та ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у сумі 5826,26 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Крім того, представник відповідача у відзиві на позовну заяву просив стягнути з позивача понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 70000,00 грн., зазначаючи про подання доказів на підтвердження таких витрат під час розгляду даної справи.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі.
До матеріалів справи відповідачем не додано докази на підтвердження її витрат на правничу допомогу, такі докази не подані суду протягом розгляду справи, про що вказував у позовній заяві представник відповідача, а тому відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України є підстави для залишення заяви представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу без розгляду.
Керуючись ст. 15, 16, 388 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 76-82, 137, 141 ч. 6, 259 ч. 1, 2, 263-265, 273 ЦПК України суд, -
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння - відмовити.
Судовий збір у сумі 5826 (п`ять тисяч вісімсот двадцять шість) гривень 26 копійок компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Заяву представника відповідача адвоката Горбового Володимира Анатолійовича про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишити без розгляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .
Представник позивача: адвокат Пограничний Артур Михайлович, адреса для листування проспект Героїв, 41, м. Могилів-Подільський, Вінницька область, 24000.
Відповідач:  ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .
Представник відповідача: адвокат Горбовий Володимир Анатолійович, адреса для листування вул. Київська, 32, м. Могилів-Подільський, Вінницька область, 24000.

Суддя     Т.Ю. Холодова