Справа № 541/690/26
Номер провадження 2-а/541/20/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

01 квітня 2026 року м. Миргород
Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді – Городівського О.А.,
за участю секретаря судового засідання – Непокупної Л.М.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача Миргородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області – Богомаз Д.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Миргородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,
в с т а н о в и в:
27 лютого 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Миргородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
В обґрунтування поданого позову, посилався на те, що 26.02.2026 року о 15.30 по відношенню до нього за адресою: м. Миргород, вул. Шишацька, 12, працівником Миргородського районного відділу поліції ГУ НП в Полтавській обл., капітаном поліції Богомазом Дмитром Сергійовичем в незаконний спосіб з порушенням законодавства України, було винесено незаконну постанову у справі про адміністративне правопорушення серія ЕНА № 6729737 від 26.02.2026 року. Позивач зазначив, що постанова у справі про адміністративне правопорушення винесена з грубим порушенням вимог закону, не відповідає обставинам справи та є такою, що підлягає скасуванню. Позивач заявляє, що ним не порушувалось законодавство України в час та за обставинами, що були зазначені інспектором поліції в постанові. Позивач свою позицію пояснює наступним. Відповідно до фабули зазначеної в постанові, 26.02.2026 р. Полтавська обл. Миргородський р-н м. Миргород, вул. Гоголя, 14 здійснив порушення вимог знаку 5.16 а саме руху забороненому напрямку та не пред`явив діючого полісу обов`язкового страхування власників наземних ТЗ. Позивач вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст. 122 ч.1 та 126 ч.1 КУпАП. Позивач зазначає, що обставини зазначені відповідачем у постанові не відповідають дійсності та реальним обставинам справи, оскільки позивач не був за кермом вказаного ТЗ в так названий момент скоєння правопорушення і відповідач на вимогу позивача не надав доказів цього. І як зазначено в постанові серія ЕНА № 6729737 від 26.02.2026 року нібито скоєне правопорушення і складання постанови за адресами складено на відстані приблизно 1,5 км. Також позивач зазначив, що згідно пункта 16 Закона про Дорожній рух водій надає інспектору поліції поліс обов`язкового страхування ТЗ в випадку скоєння ДТП або складання адмін. матеріалів, а в даному вищевказаному випадку відповідач складав не протокол а постанову що є вже рішенням по адміністративній справі. Тому вимога відповідача про надання страхового поліса є незаконною. Також зазначив, що на вимогу позивача згідно КУпАП попросив надати фактичні докази правопорушення (відеодоказ) на яких би було чітко видно вчинення саме правопорушення на зазначеній ділянці дороги з прив`язкою до знака 5.16 і на якому видно б було в момент скоєння нібито правопорушення обличчя водія для ідентифікації. Позивачем навіть не було задано питання хто був на той час водієм ТЗ ні в мене ні в присутньої особи в автомобілі під час складання постанови серія ЕНА № 6729737 від 26.02.2026 року. Не зважаючи на вищезазначені обставини відповідач належним чином не перевірив, не встановив хто був водієм не надав відповідних доказів, не прийняв до уваги пояснення позивача, не встановив свідків правопорушення, натомість Відповідач виніс оскаржувану постанову. Також позивач зазначив, що відповідач зловживаючи своїм правом щодо притягнення громадян до адміністративної відповідальності, застосував до позивача максимально можливий рівень відповідальності за ст. 122 ч. 1 та 126 ч. 1 КУпАП, а саме притягнув позивача до відповідальності у виді штрафу в сумі 425,00 грн., що вказує на необґрунтованість прийнятого рішення відповідачем (а.с. 11-14).
Ухвалою від 10 березня 2026 року позовну заяву  ОСОБА_1 до Миргородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі прийнято до розгляду, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження та призначено перше судове засідання. 
31 березня 2026 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Головного управління Національної поліції в Полтавській області, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне. 26.02.2026 приблизно о 15:18 год в м. Миргород, вул. Гоголя 14 ОСОБА_2 керував транспортним засобом Renault velsatis днз НОМЕР_1 порушив вимоги інформаційно-вказівного знаку 5.16 здійснивши рух у забороненому напрямку порушив вимоги п.п. 8.4 г. Правил дорожнього руху України, ч. 1 ст. 122 КУпАП та не пред`явив діючого поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.п. 2.1. ПДР України, ч.1 ст. 126 КУпАП. На відеозапису Video 2026-03-18 at 12.17.04 на 00:25 сек. чітко видно як позивач не виконав вимоги інформаційно-вказівного знаку 5.16 ПДР України здійснивши рух у забороненому напрямку порушив вимоги п.п. 8.4 г Правил дорожнього руху України, ч. 1 ст. 122 КУпАП. Фото додається. В подальшому на вимогу поліцейського проблисковими маячками синьо-червоного кольору ТЗ яким керував ОСОБА_1 було зупинено відеозапис 0000000_00000020260226151838_0197. Позивачу було зазначено інспектором поліції причину зупинки ТЗ а саме, що він не виконав вимоги інформаційно-вказівного знаку 5.16 ПДР України. На відеозапису 0000000_00000020260226151854_0198 ОСОБА_2 не заперечував, що саме він був за кермом ТЗ та повідомив, інспектору поліції, що він не бачив розмітки на дорозі. Даним відеозаписом спростовується твердження позивача що він не перебував за кермом ТЗ. Під час перевірки водія ( ОСОБА_1 ) було встановлено, що позивач керував вищезазначеним транспортним засобом не маючи чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На відеозапису 0000000_00000020260226152354_0199 на 02:05 хв на вимогу поліцейського відповідно до п. 2.4. ПДР України показати чинний поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ОСОБА_1 говорить: «не бачу потреби показувати поліс обов`язкового страхування». Під час розгляду справи інспектором поліції позивач не надав жодного підтверджуючого документа в паперовій чи електронній формі, щодо наявності чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п. 2.1. ПДР г України. На відеозаписі 0000000_00000020260226152354_0199 на 02:49 хв інспектор поліції Богомаз Д.С. попереджує позивача, що відносно нього буде складена постанова про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.126, ч. 1 ст. 122 КУпАП. Надалі інспектором поліції на відеозапису 0000000_00000020260226155247_0200 було роз`яснено позивачу права відповідно до ст. 268 КУпАП, роз`яснено строк на оскарження за ст. 289 КУпАП та складено постанову серії ЕНА № 6729737 за ч.1 ст. 126, ч. 1 ст. 122 КУпАП. В даному випадку позивачем по справі до адміністративного позову не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог. Між іншим, незгода позивача з його притягненням до адміністративної відповідальності не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення правопорушника від адміністративної відповідальності. Постанову серії ЕНА 6729737 за ч. 1 ст. 126 КУпАП винесено згідно ст. 258, 280 КУпАП, що встановлює загальні правила накладення стягнення про адміністративні правопорушення, тобто відповідачем встановлена особа правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують. Факт вчинення правопорушення є доведеним поза розумним сумнівом. Беручи до уваги те, що позивач дійсно порушив ПДР, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими і немає жодних правових підстав для скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення, оскільки вона винесена законно, а її скасування призведе до залишення правопорушника без відповідальності (а.с. 22-34).
У судовому засіданні позивач повністю підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позові. 
Представник відповідача Миргородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області – Богомаз Д.С., у судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, винесену постанову вважав законною та обґрунтованою.
Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, оцінивши їх у сукупності та взаємозв`язку, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 26 лютого 2026 року о 15 год. 30 хв. інспектором Миргородського районного відділу поліції ГУНП в Полтавській області капітаном поліції Кропивним Русланом Вікторовичем винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ЕНА № 67297737 (а.с. 31).
Відповідно до зазначеної постанови, 26 лютого 2026 року близько 15 год 18 хв у місті Миргород, по вулиці Гоголя, 14, ОСОБА_1 керував транспортним засобом Renault velsatis д.н.з. НОМЕР_1 та порушив вимоги інформаційно-вказівного знаку 5.16, здійснивши рух у забороненому напрямку, чим порушив вимоги п.п. 8.4 г. Правил дорожнього руху України, ч. 1 ст. 122 КУпАП та не пред`явив діючого поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, чим порушив п.п. 2.1. ПДР України, ч.1 ст. 126 КУпАП. Застосовано до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 425 грн.
Пунктом 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпція, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Елементами верховенства права є принцип рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці. Принцип правової визначеності означає, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями.
КУпАП закріплено низку гарантій забезпечення прав суб`єктів, які притягаються до адміністративної відповідальності. У сукупності з конституційними нормами ці гарантії створюють систему процесуальних механізмів захисту особи.
У положеннях КУпАП також визначено систему правових механізмів щодо забезпечення дотримання прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, на стадії розгляду уповноваженим органом (посадовою особою) справи про адміністративне правопорушення, зокрема, з метою забезпечення права на захист та запобіганню безпідставному притягненню такої особи до відповідальності.
Згідно зі статтею 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху, серед іншого, зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативно-правових актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам; виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі – ПДР України), відповідно до Закону України Про дорожній рух».
За змістом п. 1.3. ПДР України, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п. 1.10. ПДР України, водій – особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі.
Положеннями статті 222 КУпАП передбачено, що органи Національної поліції розглядають справи про порушення правил дорожнього руху.
Статтею 248 КУпАП визначено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення здійснюється на засадах рівності перед законом і органом (посадовою особою), який розглядає справу, всіх громадян незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мови та інших обставин.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (стаття 252 КУпАП).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтею 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Зі змісту частини 1 статті 73 КАС України слідує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
За нормою ч. 2 ст. 73 КАС України, яка визначає поняття належності доказів, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Крім того, статтею 268 КУпАП встановлено, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання, подавати заяви.
Справа про адміністративне правопорушення розглядалась в присутності ОСОБА_1 , тому останній не був позбавлений можливості подавати докази, які б доводили, що у момент скоєння правопорушення за кермом транспортного засобу Renault velsatis д.н.з. НОМЕР_1 перебувала інша особа. Однак, наданим правом позивач не скористався і жодних заперечень щодо керування ним вказаним транспортним засобом не висловив. Крім того, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, позивач повідомив інспектору поліції про те, що він не бачив відповідної дорожньої розмітки, що також спростовує твердження ОСОБА_1 про не доведення факту керування ним транспортним засобом Renault velsatis д.н.з. НОМЕР_1 під час вчинення адміністративного правопорушення.
Відповідно до п. 8.1. ПДР України, регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.
Пунктами 8.2.–8.2-1. ПДР України встановлено, що дорожні знаки мають перевагу перед дорожньою розміткою і можуть бути постійними, тимчасовими та із змінною інформацією.
Дорожні знаки застосовуються відповідно до цих Правил і повинні відповідати вимогам національного стандарту. Дорожні знаки повинні розміщуватися таким чином, щоб їх було добре видно учасникам дорожнього руху як у світлу, так і в темну пору доби. При цьому дорожні знаки не повинні бути закриті повністю або частково від учасників дорожнього руху будь-якими перешкодами.
Дорожні знаки повинні бути видимими на відстані не менш як 100 м за напрямком руху та розміщеними не вище 6 м над рівнем проїзної частини. Дорожні знаки встановлюються обабіч дороги на тому її боці, що відповідає напрямку руху. Для поліпшення сприйняття дорожніх знаків вони можуть бути розміщені над проїзною частиною. Якщо дорога має більше ніж одну смугу для руху в одному напрямку, установлений обабіч дороги відповідного напрямку дорожній знак дублюється на розділювальній смузі, над проїзною частиною або на протилежному боці дороги (у разі, коли для руху в зустрічному напрямку є не більше ніж дві смуги).
Дорожні знаки розміщуються таким чином, щоб інформацію, яку вони передають, могли сприймати саме ті учасники руху, для яких вона призначена.
Серед дорожніх знаків виділяють, зокрема, групу інформаційно-вказівних знаків, що запроваджують або скасовують певний режим руху, а також інформують учасників дорожнього руху про розташування населених пунктів, різних об`єктів, територій, де діють спеціальні правила (п. 8.4. (ґ) ПДР України).
Згідно з п. 5.16. ПДР України, інформаційно-вказівний знак «Напрямки руху по смугах» показує кількість смуг на перехресті і дозволені напрямки руху по кожній з них.
Пунктом 1.10. ПДР України встановлено, що смуга руху – поздовжня смуга на проїзній частині завширшки щонайменше 2,75 м, що позначена або не позначена дорожньою розміткою і призначена для руху нерейкових транспортних засобів; перехрестя – місце перехрещення, прилягання або розгалуження доріг на одному рівні, межею якого є уявні лінії між початком заокруглень країв проїзної частини кожної з доріг. Не вважається перехрестям місце прилягання до дороги виїзду з прилеглої території.
Так, з відеозаписів та фото автомобільної дороги з прив`язкою до дорожнього знаку 5.16., наданих відповідачем на ухвалу суду, об`єктивно вбачається, що позивач порушив вимоги п.п. 8.4 (г) Правил дорожнього руху України, здійснивши поворот ліворуч на перехресті, де дозволеними були лише рух прямо або праворуч.
Пунктом 2.1. (ґ) ПДР України передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі чинний страховий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (на електронному або паперовому носії), відомості про який підтверджуються інформацією, що міститься в Єдиній централізованій базі даних щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або страховий сертифікат «Зелена картка» (на електронному або паперовому носії), виданий іноземним страховиком відповідно до правил міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка».
Згідно з частиною п`ятою статті 97 Закону України «Про страхування», факт укладення договору страхування може посвідчуватися страховим полісом, сертифікатом. Договір страхування, що укладається шляхом приєднання та в інших передбачених законом випадках, складається з публічної частини договору страхування, якою є загальні умови страхового продукту, та індивідуальної частини договору страхування, якою може бути страховий поліс.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховий сертифікат «Зелена картка» – картка міжнародного автомобільного страхування, що застосовується у державах - членах міжнародної системи автомобільного страхування «Зелена картка» та посвідчує наявність у державах, зазначених і не викреслених у такому сертифікаті, чинного міжнародного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що діє на умовах, встановлених законодавством про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності держави перебування відповідного транспортного засобу.
Пунктом 2.4. (а) ПДР України передбачено, що на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1. ПДР України.
Відповідно до положень статті 16 Закону України «Про дорожній рух», водій зобов`язаний: мати при собі, зокрема, поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат «Зелена картка»), пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в такому документі, або пред`явити чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на електронному або паперовому носії, або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу);
виконувати передбачені законом вимоги поліцейського. У випадку подання сигналу про зупинку водій зобов`язаний зупинити транспортний засіб з дотриманням вимог Правил дорожнього руху  та на вимогу поліцейського пред`явити у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страховий сертифікат «Зелена картка») або пред`явити чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса (на паперовому чи електронному носії або відображення інформації про його наявність в електронному свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу).
Частиною першою статті 126 КУпАП встановлено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила у спосіб, який дає можливість поліцейському прочитати та зафіксувати дані, що містяться в посвідченні водія відповідної категорії, реєстраційному документі на транспортний засіб, а також полісі (договорі) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката «Зелена картка»), або не пред`явила електронне посвідчення водія та електронне свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, чинний внутрішній електронний договір зазначеного виду обов`язкового страхування у візуальній формі страхового поліса, а також інших документів, передбачених законодавством.
З відеозаписів, наданих відповідачем на ухвалу суду, об`єктивно вбачається, що поліцейськими було пред`явлено до водія вимогу надати чинний страховий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, однак позивачем дану вимогу виконано не було.
З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що позивача було правомірно притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Згідно з положеннями статті 283 КУпАП, постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
А статтею 276 КУпАП передбачено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. Справи про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 80, 81, 121 - 126, 127-1 - 129 і статтею 139 (коли правопорушення вчинено водієм) цього Кодексу, можуть також розглядатися за місцем обліку транспортних засобів або за місцем проживання порушників.
У рішенні від 26 травня 2015 року № 5-рп/2015 Конституційний Суд України дійшов висновку, що словосполучення «за місцем його вчинення», яке міститься в положенні частини першої статті 276 Кодексу, визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення (пункт 2.4 мотивувальної частини рішення).
Отже, не слід ототожнювати поняття «місце вчинення адміністративного правопорушення» та «місце розгляду справи про адміністративне правопорушення».
З оскаржуваної постанови, відеозаписів, доданих до відзиву на позовну заяву, та пояснень представника відповідача вбачається, що зупинка транспортного засобу працівниками поліції відбулась на ділянці дороги, де така зупинка не створювала перешкод для руху інших транспортних засобів. Крім того, відмінність у місці вчиненні адміністративного правопорушення та місці розгляду справи про адміністративне правопорушення не становить порушення порядку розгляду справи та є властивою для адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих не в автоматичному режимі, оскільки більшість з них вчиняються під час руху транспортних засобів.
Положеннями статті 36 КУпАП передбачено, що при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо. Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
У ч. 3 ст. 286 КАС України визначено, що за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право:
1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення;
2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи);
3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення;
4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим у частині частини другої статті 2 КАС України не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за наявними критеріями.
Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно - дискреційних повноважень – єдиним критерієм здійснення правосуддя є право, тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності. Перевірка доцільності переступає компетенцію адміністративного суду і виходить за межі адміністративного судочинства.
З огляду на положення КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесенні до компетенції цього органу.
Суд дійшов висновку, що відповідач, виносячи оскаржувану постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, діяв в межах повноважень на підставах та у спосіб, що передбачені Конституцією України, законами України та правомірно притягнув позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 та ч. 1 ст. 126 КУпАП.
Керуючись ст. 9, 77, 90, 139, 243-246, 255, 286 КАС України, суд, -
у х в а л и в:
Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Миргородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Головного управління Національної поліції в Полтавській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Другого апеляційного адміністративного суду.

Повний текст рішення складено 03 квітня 2026 року.

Суддя	  	О.  А.  Городівський