КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 756/8596/25
номер провадження №22-ц/824/2893/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
розглянуву порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 
на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2025 року /суддя Ткач М.М./
у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №511702-КС-001 від 03.10.2024 у розмірі 169300 грн, з яких 50 000 грн - прострочені платежі за основною сумою кредиту, 84 300 грн - прострочені платежі за процентами, 10 000 грн - прострочені платежі за комісією за видачу кредиту, 25 000 грн заборгованість по штрафам, а також судові витрати.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість на загальну суму 144 300 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 064,69 грн. /а.с. 142-144/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення 84 300 грн відсотків та 10 000 грн комісії, в іншій частині рішення суду залишити без змін.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що відсотки в сумі 84 300 грн є явно завищеними та непропорційними (перевищують тіло кредиту 50 000 грн майже вдвічі), порушують засади справедливості, добросовісності, розумності (ст. 509, 627 ЦК України), а також є несправедливими умовами договору (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Посилався на те, що комісія 10 000 грн є прихованими відсотками за додаткові послуги, які фактично не надавалися, і посилався на практику Великої Палати ВС від 18.03.2020 у справі №902/417/18 щодо зменшення непропорційної відповідальності, а також на рішення КСУ від 10.11.2011 №15-рп/2011 та від 11.07.2013 №7-рп/2013 про захист слабкої сторони - споживача. Наголошував, що реальна річна ставка 6669,20% є надмірною, а суд не врахував баланс інтересів сторін та норми Директиви 2008/48/ЄС та 2005/29/ЄС.
Представник позивача ТОВ «Бізнес позика» - Покрищук А.В. у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін. Вважав доводи апелянта необґрунтованими, оскільки відсотки нараховані виключно за користування кредитом (ст. 1048 ЦК України) в межах строку договору без застосування неустойки (ч. 2 ст. 625 ЦК України), комісія 10 000 грн прямо передбачена договором як плата за видачу кредиту (п. 4 ч. 1 ст. 1, ст. 8, 9, 12 Закону України «Про споживче кредитування»), умови договору відповідали законодавству, а позичальник добровільно уклав договір після ознайомлення з офертою. Посилався на постанови ВС від 12.04.2022 у справі №756/6038/20 та апеляційних судів (Київський АС від 18.07.2024 №378/146/24, Дніпровський АС від 20.06.2024 №199/10897/23 тощо), які підтверджують правомірність комісії за видачу кредиту.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що 03.10.2024 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №511702-КС-001, за яким позивач надав відповідачу кредит у розмірі 50 000 грн строком до 20.03.2025. Умовами договору передбачено комісію за видачу кредиту 10 000 грн, відсотки за користування кредитом (реальна річна ставка 6669,20%). Відповідач не виконала зобов`язань, внаслідок чого утворилася заборгованість: 50 000 грн - основна сума, 84 300 грн - проценти, 10 000 грн - комісія.
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 1054 ЦК України про те, що кредитодавець зобов`язується надати кредит, а позичальник - повернути його з процентами; ст. 1048 ЦК України про те, що за користування кредитом сплачуються проценти; ст. 526 ЦК України про обов`язковість виконання зобов`язань; Законом України «Про споживче кредитування» про умови надання споживчого кредиту.
Судом першої інстанції зроблено висновок обґрунтований про те, що позивач довів факт укладення договору, надання коштів та наявність заборгованості, тому позов підлягає частковому задоволенню в заявленому розмірі 144 300 грн.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо несправедливості стягнення відсотків у сумі 84 300 грн за кредитним договором №511702-КС-001 від 03.10.2024, апеляційний суд відхиляє їх як необґрунтовані. 
Апелянт посилається на непропорційність відсотків, які майже вдвічі більше тіла кредиту 50 000 грн, порушення засад справедливості, добросовісності та розумності (ст. 509, 627 ЦК України) та несправедливість умов договору (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»), а також на практику Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18 щодо зменшення непропорційної відповідальності. 
Однак ці відсотки нараховані виключно за користування кредитними коштами в межах строку договору за ст. 1048 ЦК України, без застосування неустойки чи штрафів (ч. 2 ст. 625 ЦК України), і не є компенсацією за прострочення. Реальна річна ставка 6669,20% була вказана в договорі та узгоджена сторонами на стадії укладення, що не суперечить принципам свободи договору (ст. 627 ЦК України). Суд першої інстанції правильно встановив, що апелянт не спростував факт добровільного акцепту оферти та отримання коштів, тому стягнення відсотків не порушує баланс інтересів, а посилання на Директиви ЄС 2005/29/ЄС та 2008/48/ЄС не змінюють застосування національного законодавства, яке не передбачає автоматичного зменшення таких відсотків без доказів примусу чи обману.
Щодо комісії за видачу кредиту в сумі 10 000 грн, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що це приховані відсотки за не надані послуги, посилаючись на практику Великої Палати ВС від 13.07.2022 у справі №496/3134/19, де комісія за обслуговування визнана частково нікчемною, якщо включає плату за безоплатну інформацію про стан кредиту (ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування»). Однак ця комісія є разовою платою саме за видачу кредиту, прямо передбаченою п. 2.5 договору «Комісія за видачу Кредиту: 10 000,00 грн.», і не пов`язана з обслуговуванням чи наданням інформації. 
Закон України «Про споживче кредитування» не містить заборони на стягнення такої комісії як частини загальних витрат за кредитом (п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 2 ст. 8, ч. 1 ст. 12), включаючи комісії за надання, обслуговування та повернення кредиту. 
Крім того, плата за ініціювання кредиту врегульована постановою Національного банку України від 18 червня 2003 року № 255, а саме як комісія за ініціювання кредиту, що отримані (сплачені) банком і пов`язані зі створенням або придбанням фінансового інструменту, що обліковується в торговому портфелі з визнанням переоцінки через прибутки/збитки, включають: комісії за оцінку фінансового стану позичальника; комісії за оцінку гарантії, застав; комісії за обговорення умов інструменту; комісії за підготовку, оброблення документів та завершення операції тощо.
Апелянт не довів, що послуги з видачі кредиту не надавалися, а незгода з умовою після підписання не є підставою для її недійсності (ст. 215 ЦК України).
Такий підхід узгоджується з практикою Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду ВС від 12.04.2022 у справі №756/6038/20 вказано: «незгода позичальника з умовою договору про сплату комісії за ініціювання кредиту на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню». Аналогічно, Велика Палата ВС у постанові від 13.07.2022 у справі №496/3134/19 підтвердила, що комісії за надання кредиту законні, якщо не включають безоплатні послуги, і не є несправедливими умовами за ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів». 
Оскільки банком провадилися зазначені дії, а саме було проведено оцінку фінансового стану позичальника, оформлено документи (кредитну справу) та документи з відкриття позичкого рахунку, банком правомірно було утримано одноразову комісію з позичальника за ініціювання кредиту.
Крім того, з 24 лютого 2022 р., відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", в Україні введено режим воєнного стану.
15 березня 2022 року Верховна Рада України прийняла Закон України № 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено новими пунктом 18 відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Однак, вказані положення закону не передбачають скасування відсотків за користування кредитними коштами. Таке нарахування є правомірним з боку кредитора. 
Отже, суд першої інстанції правильно не знайшов підстав для зменшення чи відмови в стягненні, оскільки апелянт не спростував добровільність укладення договору та неналежне виконання позивачем зобов`язань за ст. 526, 1054 ЦК України.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, - 

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 26 серпня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягає. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: