ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 554/5166/19
провадження № 51-741км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 , 
у режимі відеоконференції:
виправданої ОСОБА_7 , 
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , 
представника потерпілих ОСОБА_11 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, потерпілих  ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також ОСОБА_14 
на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 липня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за 
№ 12018170040003646, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки 
м. Полтави, жительки АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 25 листопада 2020 року ОСОБА_7 виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, яке їй інкриміновано, вчинене нею.
Вирішено питання, які стосуються: запобіжного заходу, арешту на майно, цивільних позовів, процесуальних витрат, речових доказів у кримінальному провадженні. 
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 в тому, що вона 
06 листопада 2018 року приблизно о 14:10, керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz ML250» (реєстраційний номер НОМЕР_1 ) на вул. Соборності з боку 
вул. Театральної в напрямку вул. В`ячеслава Чорновола в м. Полтаві зі швидкістю 50-60 км/год, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого на перехресті з вул. Лідова і позначеного дорожньою розміткою «зебра» та дорожнім знаком 5.35.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), порушила вимоги пунктів 12.3, 12.4, 12.9 підпункт «б» ПДР, а саме під час виникнення небезпеки для руху у вигляді появи на проїзній частині велосипедиста, що рухався по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо по ходу її руху, якого вона об`єктивно могла виявити з моменту його виїзду на пішохідний перехід, не вжила негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, 
в результаті чого здійснила наїзд на ОСОБА_15 , який переїжджав проїзну частину вул. Соборності, керуючи спортивним велосипедом марки «Carver».
Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Причиною ДТП та її наслідків було порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 12.3, 12.4, 12.9 підпункт «б» ПДР. 
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 10 січня 2022 року вирок районного суду щодо ОСОБА_7 залишив без змін. 
Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2022 року скасовано ухвалу Полтавського апеляційного суду від 10 січня 2022 року і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 23 липня 2025 року вирок Шевченківського (Октябрського) районного суду м. Полтави від 25 листопада 
2020 року щодо ОСОБА_7 залишив без змін, а апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 
та прокурора ОСОБА_16 - без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, і заперечення інших учасників провадження
У касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та 
ОСОБА_13 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.
На обґрунтування своїх вимог потерпілі наводять такі доводи:
- оскаржене судове рішення ухвалено незаконним складом суду.
Ухвалу апеляційного суду постановлено незаконним складом суду, адже після призначення під час апеляційного розгляду експертизи 27 березня 2024 року експерти звернулися до суду з клопотанням про надання конкретних вихідних даних (зокрема, місця ДТП згідно з протоколом огляду місця події), вказавши, що за відсутності матеріалів протягом 45 днів буде повідомлено про неможливість проведення експертизи. Втім 14 квітня 2024 року головуючий суддя одноособово листом відмовив у задоволенні клопотання, зазначивши, що експерти можуть користуватися всіма матеріалами провадження, хоча в розпорядженні суду був протокол огляду місця події від 06 листопада 2018 року з необхідними даними. Стверджують, що цей лист є процесуальним рішенням, яке вплинуло на проведення експертизи, а суддя всупереч приписам ч. 4 ст. 31 КПК одноособово здійснив судочинство. Додатково про незаконність складу суду, на переконання потерпілих, свідчить те, що вказаний лист підписано у вихідний день (неділю), однак ці обставини колегія суддів залишила без оцінки.
Також, акцентують, що колегія суддів протягом року не реагувала на акт від 09 квітня 2024 року про втрату документів і порушення цілісності матеріалів справи, не ініціювала жодної перевірки чи звернення до правоохоронних органів, попри обізнаність із цим фактом, а в ухвалі від 25 квітня 2025 року лише зазначила, що важливі документи не втрачено, проігнорувавши твердження потерпілих про вказані порушення.
Суд призначив комплексну судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу, хоча прокурор спочатку просив про повторну, а згодом - про додаткову комісійну комплексну експертизу, не відкликаючи попереднього клопотання. Після цього захист також подав клопотання про додаткову експертизу, яке суд навіть не поставив на обговорення, однак у підсумку задовольнив обидва клопотання, застосувавши неналежну правову процедуру. Вважають, що ухвалу постановлено незаконним складом суду за пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 75 КПК;
- в оскаржуваній ухвалі надано неправильну правову оцінку сліду № 1 у схемі до протоколу огляду місця події від 06 листопада 2018 року.
Суд безпідставно відхилив доводи обвинувачення про те, що слід № 1 у цій схемі залишений велосипедом загиблого, пославшись лише на відсутність вказівки про це у протоколі. 
Твердження суду про те, що слідчі на свій розсуд оцінили слід № 1, є безпідставними, оскільки в судовому засіданні вони підтвердили правильність складеного протоколу та схеми, а висновок колегії про хибність їхніх рішень є необ`єктивним 
і несправедливим.
Колегія суддів фактично відтворила доводи захисту, безпідставно зазначивши, що слідчі мали відібрати зразки сліду № 1, водночас без пояснень відкинувши слід № 1 як «слід бокового ковзання велосипеда», але прийнявши аналогічно зафіксовані тими ж слідчими сліди № 8 та 9. Водночас суд не врахував, що протокол огляду місця події від 06 листопада 2018 року містить підпис водія ОСОБА_7 про відсутність зауважень, що додатково підтверджує упередженість і незаконність складу суду під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Колегія суддів безпідставно послалася на постанову Верховного Суду від 31 жовтня 2022 року як на таку, що містить вказівку призначити додаткову чи повторну експертизу, хоча в ній зазначено лише про наявність суперечностей між висновками експертів сторін захисту та обвинувачення і необхідність їх усунення шляхом допиту експертів. Усупереч цим висновкам апеляційний суд із порушеннями призначив експертизу (висновок експерта № 456-24), що спричинило появу нових суперечностей, а тому мети дослідження не досягнуто.
Детальні письмові заперечення щодо цього висновку експертів потерпілі подали до матеріалів справи, однак колегія суддів відкинула їх без будь-якого обґрунтування 
в оскаржуваній ухвалі.
На думку потерпілих, визначення сліду під позначкою № 1 як слід юзу і відкидання його з доказової бази сторони обвинувачення є неправильною правовою оцінкою.
Вважають, що апеляційний суд повністю проігнорував низку висновків експертів (транспортно-трасологічну № 589, автотехнічні № 37 і 43, комплексну експертизу 
№ 257/258/35), вказавши в ухвалі, що в разі якщо слід під № 1 належав велосипеду, то відповідно до трасологічних ознак і встановленого розташування транспортних засобів наїзд автомобіля на велосипед відбувся б у місці закінчення сліду 
й автомобіль розташовувався передом до правого краю проїзної частини. Твердження про це сторона обвинувачення не заявляла жодного разу. Обвинувальний акт не містить такого формулювання;
- показанням свідка ОСОБА_17 надано неправильну правову оцінку.
Колегія суддів дійшла помилкового висновку про те, що водій ОСОБА_7 не мала змоги уникнути наїзду на велосипедиста ОСОБА_15 за варіантом показань свідка ОСОБА_17 . Вважають, що згідно з висновком експертів№ 456-24 показання останнього є технічно спроможними. Проте надалі експерти фактично відмовляються від проведення дослідження за його показаннями нібито через відсутність у них даних про характер, швидкість руху та розташування відносно елементів проїзної частини автомобіля «Mercedes» до наїзду;
- правова оцінка висновків експерта № 589, 37 та 43 є хибною. 
Не погоджуються з правовою оцінкою вказаних висновків, вважають 
їх неналежними через те, що експерт ОСОБА_18 не проводив ідентифікації сліду під позначкою № 1, а виходив із правової оцінки сліду слідчими у протоколі огляду місця події та схемі. Натомість висновок експертів № 438/439/788/789, на який послався суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, є умовним, оскільки експерту ставилися запитання з умовою. У свою чергу висновок експертів № 456-24 
є необ`єктивним, неповним та суперечить матеріалам справи; 
- в оскарженій ухвалі надано неправильну правову оцінку висновку експертів сторони обвинувачення № 257/258/35. Цей висновок та висновок № 589 -це єдині результати експертиз, де досліджувалися безпосередні об`єкти ДТП - транспортні засоби (автомобіль «Mercedes» та велосипед «Carver»). Натомість під час експертизи сторони захисту № 438/439/788/789 та експертизи за ухвалою суду № 456-24 експерти не досліджували транспортних засобів. Також в оскаржуваній ухвалі надано неправильну правову оцінку роз`ясненням експерта, який виконував експертизу № 9393, про те, що ДТП трапилося перед початком сліду бокового ковзання велосипеда № 1, як і зазначено в протоколі огляду місця події від 06 листопада 2018 року. 
Потерпіла ОСОБА_14 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд не дотримався приписів ч. 2 ст. 439 КПК, не виконав вказівок касаційного суду, викладених у постанові від 31 жовтня 2022 року. Формально призначивши повторну експертизу, не надав належної оцінки протоколу огляду місця події, оскільки дані, які в ньому містяться, оцінено вибірково.
Вказує, що у цьому протоколі зафіксовано три сліди юзу (ковзання) велосипеда потерпілого. На її думку, це доказ того, що місцем наїзду є пішохідний перехід.
На підтвердження цього зазначає, що в допитаного в судовому засіданні експерта ОСОБА_18 , який проводив первинні експертизи, не виникало сумнівів 
щодо належності сліду бокового ковзання, зафіксованого під час огляду місця події, саме велосипеду потерпілого, що, на переконання касатора, доводить наїзд 
на велосипедиста саме на пішохідному переході.
Крім того, зазначений письмовий доказ сторона обвинувачення отримала 
у встановленому законом порядку, жоден з учасників слідчої дії не висловлював заперечень за результатами її проведення, а питання про визнання протоколу недопустимим сторони не порушували.
З огляду на викладене вважає, що у протоколі огляду місця події зафіксовано три сліди юзу велосипеда по траєкторії його відкидання від місця зіткнення, 
їх сукупність утворює єдину умовну лінію, що свідчить про походження слідів від одного об`єкта і єдиний напрям його руху. 
Зазначає, що висновок експертів від 17 грудня 2024 року № 456-24 отримано 
із численними порушеннями, які свідчать про необ`єктивність та упередженість складу суду (суд не відреагував на клопотання експертів, не сформував вихідних даних на експертизу, не надав всіх матеріалів справи, зокрема велосипеда, для проведення експертизи), що призвело до недопустимості висновку. 
Звертає увагу, що експертиза призначена за клопотанням прокурора, проте вихідних даних, вказаних прокурором, експертам не надано. У зв`язку із цим експерти звернулися до суду з проханням надати додаткові матеріали, але апеляційний суд замість колегіального розгляду питання усупереч засадам законності та змагальності лише надіслав лист за підписом головуючого судді, дозволивши експертам самостійно отримувати дані з матеріалів провадження, через що потерпілі та прокурор заявили відвід колегії суддів, однак у його задоволенні було формально відмовлено. 
Прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що суди обох інстанцій взяли за основу докази сторони захисту, 
а саме показання виправданої і висновок комісійної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 24 червня 2019 року 
№ 438/439/788/789. Вказує, що її висновки суперечать висновкам аналогічних експертиз, проведених під час досудового розслідування. Поряд із цим існують достатні підстави вважати висновок експертів від 24 червня 2019 року таким, 
що викликає обґрунтовані сумніви в його правильності відповідно до п. 3 ч. 2 
ст. 332 КПК. Так, захисник поставив експертам на вирішення низку запитань з умовою, що зафіксований у схемі до протоколу огляду місця ДТП слід ковзання під позначкою № 1 не належить велосипеду потерпілого. Хоча така умова не відповідає вказаному протоколу. Також в основу висновку цієї експертизи покладено дослідження, проведене експертами без належної кваліфікації. Так, відповідаючи 
на перше запитання експертизи, досліджуючи фотознімок сліду на CD-диску, експерти ОСОБА_19 та ОСОБА_20  без відповідної кваліфікації зробили висновок, що слід № 1 у схемі ДТП не є слідом бокового ковзання велосипеда. Прокурор вказує, що на ці процесуальні порушення звертав увагу в ході апеляційного розгляду, однак суд апеляційної інстанції проігнорував їх та усупереч приписам частин 2, 6 
ст. 22, пунктів 1, 3 ч. 2 ст. 332, п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419, ч. 3 ст. 370 КПК в ухвалі 
від 23 липня 2025 року не відобразив. Крім того, наголошував на постанові ККС ВС від 02 лютого 2021 року у справі № 721/265/17, де міститься висновок про визнання неналежним доказом висновку, складеного експертом без належної кваліфікації. Також, на переконання прокурора, обґрунтовані сумніви щодо правильності висновку експертів викликає використання в розрахунках експертами застарілих величин щодо усталеного сповільнення руху технічно справного автомобіля під час гальмування на горизонтальній ділянці дороги. 
Вважає, що висновок експертів від 17 грудня 2024 року № 456-24 є неналежним та недопустимим доказом у зв`язку з допущеними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства під час призначення експертизи, виконання клопотання експертів і її проведення та надання висновку. Зокрема, суд не включив до ухвали від 12 лютого 2024 року запитання прокурора, викладені в клопотанні про призначення додаткової комісійної комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, а також питання представників потерпілих (зокрема, в частині назви експертизи, формулювання питань, відсутності вихідних даних, сформульованих у клопотанні, тощо). Стверджує, що незазначення вихідних даних в ухвалі фактично суперечить вимогам Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 (далі - Інструкція). Водночас вказаною ухвалою, крім клопотання прокурора, задоволено клопотання захисника ОСОБА_8 про призначення експертизи, яке взагалі не було предметом обговорення учасниками судового розгляду.
Ненадання експертам вихідних даних для проведення експертизи дало їм змогу провести свої дослідження на власний розсуд. Тому висновок експертів від 17 грудня 2024 року № 456-24 є недопустимим доказом у зв`язку з порушенням процедури призначення такої експертизи, незадоволенням клопотання експертів, проведенням експертизи без дотримання вимог кримінального процесуального законодавства, зокрема Інструкції, самостійним вибірковим використанням об`єктів дослідження та вихідних даних експертами.
Крім того, не вмотивувавши належним чином рішення, яким суд залишив поза увагою твердження апелянтів щодо неналежної оцінки судом першої інстанції доказу - висновку експертів від 24 червня 2019 року № 438/439/788/789, 
та необхідності визнання його неналежним доказом, апеляційний суд діяв з порушенням вимог ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419 КПК. 
Також апеляційний суд в ухвалі від 23 липня 2025 року за наявності доводів сторони обвинувачення щодо неналежної оцінки доказів судом першої інстанції, зокрема протоколу огляду місця події від 06 листопада 2018 року та схеми до нього, 
порушуючи п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК, погодився з позицією суду першої інстанції, не навівши мотивів, з яких доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження. 
Стверджує, що апеляційний суд, не дотримуючись приписів ч. 2 ст. 22, п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 419, ч. 3 ст. 370 КПК, не виклав мотивів, з яких безпідставно надав перевагу доводам сторони захисту і суду першої інстанції, погодившись з ними, про необхідність ідентифікації сліду під позначкою № 1 і відсутність такої необхідності стосовно слідів під позначками № 8 і 9.
Цей суд також необґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції про визнання неналежними доказів сторони обвинувачення, зокрема висновків експертів № 589, 43, 257/258/25, якими, на переконання прокурора, підтверджується винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. 
Як відзначає прокурор, суд першої інстанції необґрунтовано та без посилання 
на досліджені докази зазначив про невстановлення факту користування 
ОСОБА_7 мобільним телефоном під час руху безпосередньо перед виникненням ДТП. У свою чергу апеляційний суд указав, що неврахування доказів користування мобільним телефоном не може вплинути на висновки суду про її винуватість, що, на думку сторони обвинувачення, суперечить вимогам ч. 3 ст. 370 КПК.
Захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_6 подали заперечення, у яких просили касаційні скарги прокурора і потерпілих залишити без задоволення, а оскаржене судове рішення - без зміни.
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор  ОСОБА_5 , представник потерпілих ОСОБА_11 , а також потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , надавши відповідні пояснення, підтримали касаційні скарги прокурора та потерпілих.
Захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_8 і виправдана ОСОБА_7 заперечили проти задоволення касаційних скарг прокурора та потерпілих.
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені 
в касаційних скаргах, Суд дійшов висновку, що касаційні скарги прокурора 
та потерпілих необхідно задовольнити частково з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені 
в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, відповідно до ст. 438 КПК, є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 
2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.
Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості й умотивованості судового рішення, вбачається, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим 
є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Апеляційний суд, виконуючи свої повноваження, із дотриманням визначеної гл. 31 КПК процедури повинен перевірити рішення суду першої інстанції з точки зору його законності й обґрунтованості (це передбачає оцінювання оскарженого судового рішення на відповідність нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам провадження та дослідженим у судовому засіданні доказам), а також ухвалити рішення, яке повною мірою відповідатиме ст. 370 КПК 
і статтям 419 або 420 цього Кодексу.
Така перевірка повинна бути зроблена з додержанням усіх вимог чинного законодавства, об`єктивно, неупереджено, а її результатом має бути законне 
й справедливе вирішення поданих апеляційних скарг для реалізації прав кожного на справедливий суд і перевірку законності й обґрунтованості оскаржених рішень суду першої інстанції.
За приписами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені мотиви, з яких цей суд виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Тобто, у своєму рішенні апеляційний суд повинен проаналізувати доводи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на них вичерпну відповідь, переконливо аргументувавши свою позицію. Формальний апеляційний перегляд є несумісним із закріпленими у статтях 2, 7 КПК завданнями та загальними засадами кримінального провадження.
Однак, апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 , 
не дотримався наведених законодавчих приписів.
У цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції, встановивши наявність кількох висновків експертів, які суперечать один одному, та зазначивши, що допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності, ухвалою 
від 12 лютого 2024 року задовольнив клопотання захисника ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_16 й призначив комплексну судову транспортно-трасологічну 
та автотехнічну експертизу.
09 квітня 2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання експертів 
від 27 березня 2024 року в якому вони просили надати для дослідження низку матеріалів (вихідних даних) або вказати, якими саме вихідними даними 
та матеріалами справи необхідно користуватися під час проведення дослідження для вирішення поставлених запитань.
Однак, Полтавський апеляційний суд не розглянув цього клопотання у порядку, передбаченому приписами кримінального процесуального закону. Водночас 
14 квітня 2024 року головуючий суддя одноособово, без призначення судового засідання для вирішення клопотання експертів та без заслуховування думки учасників кримінального провадження, листом надав відповідь про те, що з огляду на наявність спору між сторонами щодо вихідних даних апеляційний суд позбавлений можливості на власний розсуд визначити у цьому випадку конкретні вихідні дані. У зв`язку з цим зазначив, що відповідь на поставлені експертам запитання необхідно надати з урахуванням усіх наявних доказів, які стосуються обставин ДТП та містяться в матеріалах кримінального провадження.
Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 69 КПК експерт має право, крім іншого, заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших 
дій, пов`язаних із проведенням експертизи. Аналогічні положення закріплені 
у п. 2.1. Інструкції.
Як убачається з параграфу 5 глави 3 КПК експерт належить до інших учасників кримінального провадження.
Відповідно до ст. 350 КПК клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.
За приписами ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Отже, апеляційний суд не дотримався зазначених положень кримінального процесуального закону.
Верховний Суд уважає, що суд апеляційної інстанції мав відповідно до приписів 
ст. 350 КПК ретельно з`ясувати позицію учасників кримінального провадження щодо заявленого експертами клопотання та лише після цього ухвалити відповідне рішення, ураховуючи й те, що на даних висновку експертів № 456-24 була побудована значна частина аргументів, викладених в ухвалі апеляційного суду від 23 липня 
2025 року, щодо залишення без змін виправдувального вироку суду першої інстанції.
Крім того, як убачається з п. 1 ч. 3 ст. 14 Закону України «Про судову експертизу» судовий експерт не може самостійно вибирати вихідні дані для проведення судової експертизи.
Також, згідно з п. 2.3. Інструкції експерту забороняється, зокрема самостійно вибирати вихідні дані для проведення експертизи, якщо вони відображені в наданих йому матеріалах неоднозначно. 
Водночас матеріали кримінального провадження свідчать про спірність між сторонами й потерпілими, зокрема, обставини належності/неналежності до пред`явленого обвинувачення сліду № 1, зафіксованого в протоколі огляду місця ДТП від 06 листопада 2018 року з додатками. Однак, усупереч наведеним вище обставинам та приписам кримінального процесуального законодавства, апеляційний суд не надав експертам вихідних даних для проведення експертизи 
та отримав висновок експертів № 456-24, складений за результатами дослідження на основі вихідних даних, які обрали самі експерти. 
Оскільки учасники кримінального провадження були позбавлені можливості висловити свою позицію щодо клопотання експертів, зокрема, запропонувати експерту для дослідження конкретні вихідні дані або матеріали з такими даними, що могло безпосередньо вплинути на результати проведеного дослідження, тобто на зміст складеного експертами висновку, ці порушення вимог кримінального процесуального закону є істотними й такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, у цьому кримінальному провадженні застосована апеляційним судом процедура призначення та проведення експертизи була здійснена з істотними порушеннями, що може поставити під сумнів справедливість апеляційного провадження та вплинути на законність і обґрунтованість рішення апеляційного суду, ухваленого за результатами такого провадження, а також на висновки щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та правильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.
Ураховуючи наявність зазначених істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, з огляду на недопустимість вирішення наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, переваги одних доказів над іншими, застосування того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів позбавлена можливості перевірити інші доводи касаційних скарг прокурора та потерпілих, у зв`язку з чим скарги підлягають частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене, усунути вказані порушення, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей перевірити доводи апеляційних скарг, за встановлення відповідних підстав, повторно оцінити докази у справі і, в залежності від з`ясованого, ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, яке відповідатиме вимогам матеріального і кримінального процесуального законодавства.
Крім того, колегія звертає увагу, що відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий 
і публічний розгляд його справи протягом розумного строку незалежним 
і безстороннім судом, установленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, під час нового апеляційного перегляду суду необхідно вжити заходів, передбачених кримінальним процесуальним законом для своєчасного розгляду цього кримінального провадження, яке було розпочате у 2018 році.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги прокурора, потерпілих  ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , а також ОСОБА_14  задовольнити частково. 
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 23 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3