Справа №585/216/24 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Євлах О. О.	
Номер провадження 33/816/22/26 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  122-4 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

19 січня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 585/216/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.01.2024, якою на 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 
за ст. 122-4 КУпАП накладене стягнення, 
установив:

У поданій апеляційній скарзі особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 просить скасувати постанову судді та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу правопорушення, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження його вини, додані до протоколу копії документів не засвідчені належним чином та складені не поліцейським Линтварьовим О. О., протокол складений не за місцем вчинення правопорушення, а справа розглянута у його відсутність без повідомлення про час та місце судового засідання.
Постановою судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.01.2024 на ОСОБА_4 за ст. 122-4 КУпАП накладене стягнення у виді позбавлення права керування т/з строком на один рік. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави 605,60 грн судового збору.
Згідно постанови судді, ОСОБА_4 12.01.2024 о 02:00 на вул. Клубна в с. Правдюки Роменського району Сумської області керував автомобілем ВАЗ 211540, д. н. з. НОМЕР_1 , не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не впорався з керуванням, здійснив зіткнення з парканом буд. 14 по вул. Клубна в с. Правдюки Роменського району Сумської області та після цього залишив місце ДТП, чим порушив вимоги п. 2.10а ПДР.
Апеляційний розгляд справи згідно положень ст. 268, 277-2 і 294 КУпАП призначався на 04.04.2024 ( ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився), 08.04.2024 (від захисника надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку з його хворобою), 12.04.2024 (від захисника надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні), 20.06.2024 (судове засідання не відбулося у зв`язку із зайнятістю судді в іншому судовому засіданні), 08.11.2024 (від захисника надійшла заява про відкладення судового засідання у зв`язку з хворобою ОСОБА_4 ), 01.07.2025 (судове засідання не відбулося у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю судді, про що був повідомлений захисник).
19.01.2026, будучи згідно вимог ст. 268, 271, 277-2 і 294 КУпАП своєчасно сповіщеним у встановленому законом порядку про дату і місце розгляду апеляційної скарги, ОСОБА_4 та його захисник в судове засідання не з`явились, будь-яких заяв чи клопотань від ОСОБА_4 не надійшло, а його захисником подане чергове клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні.
Відповідно ч. 4-6 ст. 294 КУпАП, апеляційний перегляд здійснюється суддею апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня надходження справи до суду. Апеляційний суд повідомляє про дату, час і місце судового засідання особу, яка подала скаргу, не пізніше ніж за три дні до початку судового засідання. Неявка в судове засідання особи, яка подала скаргу, не перешкоджає розгляду справи, крім випадків, коли є поважні причини неявки або в суду відсутня інформація про належне повідомлення цих осіб.
ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у §1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 р, «не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції і переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати §1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (рішення від 12.07.2001 у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс II проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). «Роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними» (п. 28 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04; рішення від 30.11.2006 у справі «Красношапка проти України») і «запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у процесі є завданням саме державних органів» (п. 24 рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», заява № 26976/06). «Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02; рішення від 27.04.2000 у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France), заява № 30979/96).
У іншому своєму рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (Uniуn Alimentaria Sanders S.A. v. Spain), ЄСПЛ зазначив, що «заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання». 
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за можливе здійснити розгляд справи у відсутності ОСОБА_4 та його захисника, оскільки це не суперечить положенням ст. 268, 271 і 294 КУпАП. Апеляційним судом було надано достатньо можливостей для ОСОБА_4 і його захисника реалізувати своє право на доступ до суду, брати участь в розгляді справи, так як кількість призначених апеляційним судом судових засідань складає сім протягом тривалого періоду часу, чотири з яких відкладені через неявку ОСОБА_4 та заяви його захисника, своєї правової позиції, в тому числі через захисника, ОСОБА_4 в будь-який доступний спосіб не висловив, а відтак такі дії неодмінно перешкоджають справедливому розгляду справи і спрямовані на свідоме затягування судового процесу, що є проявом зловживання процесуальним правом, незважаючи на відсутність у КУпАП загального положення (визначення) про заборону зловживання процесуальними правами, так як така заборона є загальноправовим принципом і поширюється на всі галузі права.
Клопотання захисника про відкладення судового розгляду не спростовує вказаних висновків, так як неявка ОСОБА_4 , належним чином повідомленого про час та місце апеляційного розгляду, за неведених вище обставин не є перешкодою для розгляду справи згідно ст. 294 КУпАП.
Перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Висновки судді суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП, за обставин, викладених у постанові, відповідають матеріалам справи, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.
На підтвердження викладених у протоколі фактичних обставин правопорушення суддя суду першої інстанції у постанові послалася на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_4 поза розумним сумнівом.
Так, розглянувши протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 283811 від 12.01.2024, суддя суду першої інстанції цілком вірно дійшла висновку, що ОСОБА_4 12.01.2024 о 02:00 на вул. Клубна в с. Правдюки Роменського району Сумської області керував автомобілем ВАЗ 211540 д. н. з. НОМЕР_1 , не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не впорався з керуванням, здійснив зіткнення з парканом буд. 14 по вул. Клубна в с. Правдюки Роменського району Сумської області та після цього залишив місце ДТП, чим порушив вимоги п. 2.10а ПДР, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано та об`єктивно підтверджується доказами у справі, зокрема: письмовими поясненнями ОСОБА_5 , згідно яких 12.01.2024 вона дізналася про те, що транспортний засіб пошкодив паркан належного їй буд. АДРЕСА_2 ; аналогічними письмовими поясненнями свідка ОСОБА_6 ; письмовими поясненнями ОСОБА_4 , згідно яких 12.01.2024 близько 02:00 він, керуючи транспортним засобом, він не впорався з керуванням і здійснив наїзд на паркан буд. АДРЕСА_2 , після чого залишив місце події; схемою наслідків ДТП, яка сталася 12.01.2024 о 02:00 за адресою: вул. Клубна, 14, с. Правдюки, Роменський район, якою зафіксовано пошкодження паркану цього будинку.
Оцінюючи кожен наведений вище доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказам. При цьому, досліджуючи під час розгляду письмові пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на предмет їх достовірності та допустимості, апеляційний суд вважає за можливе використати їх як доказ вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, оскільки ці письмові пояснення містять фактичні дані, на основі яких встановлюється певний юридичний факт і їх зміст об`єктивно узгоджується та співпадає з іншими безпосередньо дослідженими доказами в справі, враховуючи, що ці свідки не спростували перед судом у будь-який спосіб викладені ними у їх письмових поясненнях обставини, що не протирічить принципам, які застосовуються у випадках, коли свідки обвинувачення не з`являються у судове засідання і надані ним раніше показання визнаються допустимими як докази, які узагальнені та уточнені ЄСПЛ у справі «Аль-Хавайя й Тахері проти Сполученого Королівства» (Al-Khawaja and Tahery v. the United Kingdom), заяви № 26766/05 і № 22228/06, ECHR 2011), згідно яких необхідно проводити три етапний аналіз відповідності положенням п. 1 і пп. «d» п. 3 ст. 6 Конвенції того провадження, у якому показання свідка, який не був присутнім та допитаним у судовому засіданні, були визнані допустимими як доказ, оскільки у справі мали місце достатні урівноважуючі фактори, які забезпечили належну і чітку оцінку достовірності таких доказів, та надійні процесуальні гарантії, що компенсували недоліки, з якими зіткнулася сторона через допустимість неперевірених доказів, а також забезпечена загальна справедливість судового розгляду. 
Письмові пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є єдиними або ж вирішальними доказами для притягнення ОСОБА_7 до відповідальності, ці пояснення не є більш значущими, ніж інші безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, які є достатньо вагомими для визнання особи винною, і лише об`єктивно та органічно доповнюють останні у їх сукупності. Будь-яких підстав вважати, що вказаний свідок мала наперед сформовану упередженість, необ`єктивність або ж яку-небудь зацікавленість, матеріали справи не містять.
Адміністративна відповідальність за ст. 122-4 КУпАП, настає за залишення водіями т/з, іншими учасниками дорожнього руху на порушення встановлених правил місця ДТП, до якої вони причетні. Оскільки зазначена норма матеріального закону є бланкетною, тобто відсилає до інших нормативно-правових чи підзаконних нормативно-правових актів, які передбачають конкретні обов`язки учасників дорожнього руху, у тому числі осіб, які керують т/з, і встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, тому в протоколі присутнє посилання на порушення водієм ОСОБА_4 вимог п. 2.10а ПДР, згідно яких у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди.
Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що копії документів, додані до протоколу про адміністративне правопорушення, не були засвідчені належним чином, то вони є необґрунтованими та не свідчать про недопустимість таких доказів, оскільки, як зазначено вище, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність правопорушення та винуватість особи, а також інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. КУпАП не містить вимоги щодо обов`язкового посвідчення або іншого спеціального засвідчення копій документів, долучених до протоколу, як умови їх допустимості.
Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що автентичність або зміст відповідних документів оспорювалися ОСОБА_4 . Самі по собі формальні зауваження до способу оформлення копій документів, за відсутності сумнівів у їх достовірності та за умови можливості перевірки їх змісту, не можуть бути підставою для ігнорування або відхилення таких доказів. При цьому норми КУпАП не містять вимог щодо обов`язкового підписання всіх документів, які долучаються до матеріалів справи, саме тією посадовою особою, яка склала протокол про адміністративне правопорушення.
Той факт, що ОСОБА_4 не був належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду відповідно вимог ст. 277-2 КУпАП, дійсно має місце, так як відповідно приписів зазначеної норми суд зобов`язаний повідомляти особу, яка притягається до адміністративної відповідальності, про розгляд справи шляхом направлення судової повістки, що у даному випадку судом першої інстанції виконано не було, а отже мало місце недотримання вимог процесуального закону.
Разом із тим, апеляційний суд виходить із того, що саме по собі формальне порушення порядку повідомлення не може автоматично свідчити про істотне порушення процесуальних прав особи, якщо з матеріалів справи вбачається, що така особа була фактично обізнана про час і місце судового розгляду та мала реальну можливість реалізувати свої процесуальні права.
Як убачається з матеріалів провадження, справа була розглянута судом першої інстанції у день, прямо зазначений у протоколі про адміністративне правопорушення, а саме 23.01.2024. Про зазначену дату, час і місце судового розгляду ОСОБА_4 було достеменно відомо, оскільки в отриманому ним під підпис примірнику протоколу чітко вказано, коли та в якому суді відбудеться розгляд справи. Таким чином, об`єктивно відсутні підстави вважати, що він не володів інформацією про судовий розгляд або перебував у стані правової невизначеності щодо подальшого руху справи.
Крім того, матеріали справи не містять жодних даних про те, що ОСОБА_4 звертався до суду першої інстанції з клопотаннями про відкладення розгляду справи, про надання часу для підготовки до захисту чи про участь у судовому засіданні, що свідчить про відсутність перешкод у реалізації ним процесуальних прав. Навпаки, з урахуванням встановлених обставин, його неявка до суду була свідомою та не зумовленою порушенням з боку суду. При цьому апеляційним судом у повному обсязі поновлено процесуальні права ОСОБА_4 , зокрема йому надано можливість викласти та обґрунтувати свою правову позицію, надати пояснення, доводи та заперечення у суді апеляційної інстанції. 
За таких умов апеляційний суд доходить висновку, що формальне недотримання судом першої інстанції вимог ст. 277-2 КУпАП у цьому конкретному випадку не призвело до істотного порушення норм процесуального закону та не спричинило обмеження права ОСОБА_4 на доступ до суду настільки, щоб це могло вплинути на законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення.
Отже, наведені доводи апеляційної скарги, хоча й частково підтверджені, не є такими, що тягнуть за собою скасування постанови суду першої інстанції
Не можуть бути прийнятими і до уваги і доводи апеляційної скарги про те, що протокол про адміністративне правопорушення був складений не за місцем його вчинення, оскільки вимоги КУпАП не встановлюють обов`язку складання протоколу виключно за місцем вчинення адміністративного правопорушення.
Відповідно положень КУпАП визначальним є фіксація обставин правопорушення уповноваженою особою, а не географічне місце безпосереднього оформлення протоколу, тому сам по собі факт складання протоколу в іншому місці не свідчить про порушення процесуального порядку та не є підставою для визнання такого протоколу недійсним або недопустимим доказом.
Крім того, ОСОБА_4 не доведено, що складання протоколу не за місцем вчинення правопорушення призвело до обмеження його процесуальних прав, унеможливило надання пояснень чи реалізацію права на захист або будь-яким чином вплинуло на повноту та об`єктивність фіксації обставин справи.
В своєму рішенні від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O’Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02) ЄСПЛ наголосив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди; ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі» (рішення ЄСПЛ від 29.06.2007 у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O’Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02), а кожний т/з, який знаходиться в русі, повинен мати водія, який повинен контролювати свій т/з таким чином, щоб бути завжди у змозі належним чином їм управляти, бути ознайомленим з правилами дорожнього руху, приписами в області безпеки дорожнього руху, а також з такими факторами, які можуть вплинути на його поведінку (п. 1, 5 і 6 ст. 8 Конвенції про дорожній рух (Відень, 08.11.1968) та положень Європейської угоди, яка доповнює цю Конвенцію (Женева, 01.05.1971), а тому апеляційний суд вважає, що поліцейським при складанні у відношенні ОСОБА_4 протоколу про адміністративне правопорушення дотримані в повному обсязі усі вимоги процесуальних норм, права та законні інтереси останнього, а вказаний вище протокол містить всі обов`язкові елементи, які закон встановлює до змісту протоколу (ст. 256 КУпАП), зокрема суть правопорушення (об`єктивна сторона), конкретний пункт ПДР – п. 2.10а і нормативно-правовий акт, який передбачає відповідальність за недотримання цієї норми ПДР – ст. 122-4 КУпАП.
Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення, крім іншого, є охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП), а завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).
Послідовність викладення в диспозиціях наведених вище правових норм завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів адміністративного судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, охорона конституційного ладу України, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, сумлінного виконання своїх обов`язків.
Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини, тобто імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини.
Відтак, у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України, тому вирішуючи питання про вплив порушень при складанні схеми місця ДТП (не зазначенні часу його вчинення) на доказове значення отриманих у його результаті відомостей, суд повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Сукупність всіх обставин справи виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що за вказаних у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові судді обставин водій ОСОБА_4 допустив зіткнення парканом будинку та покинув місце ДТП, що вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих доказів, оскільки версія уповноваженої особи, яка склала протоколи, пояснює всі встановлені судом обставини, що мають відношення до подій. 
Наявності таких обставин, яким неможливо надати розумного пояснення або які б свідчили про можливість іншої версії подій, не встановлено. Будь-який обґрунтований сумнів спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія події, яка дає підстави для висновку про те, що ОСОБА_4 після вчинення ДТП залишив його місце.
Суддя суду першої інстанції не вийшла за межі зазначених у протоколі обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами (у тому числі й уповноваженою особою національної поліції, яка склала протокол про адміністративне правопорушення – ч. 2 ст. 251, ст. 255 КУпАП) та досліджених у судовому засіданні доказів, достатніх у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_4 у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 122-4 КУпАП. При розгляді справи в повному обсязі дотримані положення ст. 268, 279, 280 КУпАП, постанова судді є законною, обґрунтованою і належним чином умотивованою, тому вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Постанову судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 23.01.2024 відносно ОСОБА_8 залишити без змін, а його апеляційну скаргу на цю постанову – без задоволення.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов