Головуючий І інстанції: О.В. Соп`яненко
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 р. 	Справа № 480/1086/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 09.03.2026, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі № 480/1086/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Національної поліції в Сумській області   
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
20.02.2025 ОСОБА_2 через систему "Електронний суд" звернувся до Сумського окружного адміністративного суду в інтересах ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Головного управління Національної поліції в Сумській області (далі - відповідач, ГУ НП в Сумській області), в якому просив суд:
- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУНП в Сумській області Олега Кашперука № 54 від 14.01.2026 "Про застосування дисциплінарних стягнень" в частині застосування до старшого сержанта поліції ОСОБА_1 (0101291), поліцейського-водія автотранспортного відділення центру забезпечення ГУНП в Сумській області дисциплінарного стягнення у виді звільнення із служби в поліції.
- визнати протиправним і скасувати наказ начальника ГУНП в Сумській області Олега Кашперука від 15.01.2026 № 18 о/с "По особовому складу", яким звільнено ОСОБА_1 зі служби в поліції.
- поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського-водія автотранспортного відділення центру забезпечення ГУНП в Сумській області з 16.01.2026.
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за кожен день вимушеного прогулу з 16.01.2026 по день ухвалення рішення.
Крім того, представник позивача подав клопотання про поновлення строку звернення до суду, в обґрунтування якого зазначив, що після ознайомлення 15.01.2026 з наказами, позивач перебував на амбулаторному лікуванні, що підтверджується відповідною довідкою від 09.02.2026 №5.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що вказані накази про застосування до нього дисциплінарного стягнення, а також про звільнення зі служби в поліції є незаконними, ухвалені з порушенням порядку проведення службового розслідування та порядку притягнення поліцейського до дисциплінарної відповідальності, а дисциплінарне провадження однобоким та упередженим, у зв`язку з чим підлягають скасуванню з одночасним поновленням позивача на займаній раніше посаді. 
ІІ. Зміст судового рішення першої інстанції.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 позовну заяву повернуто позивачу.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи є довідка від 09.02.2026 №5 про амбулаторне лікування позивача із зазначеними в ній хворобами (тяжкий перебіг ГРВІ, гострий бронхіт, легенева недостатність 1-2 ступеню, остеохандроз поперекового відділу хребта, вторинний м`язево-тонічний виражений больовий синдром, стадія загострення, виражене обмеження стато-динамічної функції хребта), проте не надано ніяких доказів про наявність будь-яких обставин, що саме амбулаторне лікування зазначених хвороб об`єктивно перешкоджало зверненню до суду з позовом. 
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що довідка видана 09.02.2026 про працездатність позивача з 10.02.2026, а до адвоката про укладення договору про надання правничої правової допомоги звертається тільки 19.02.2026, нікого обгрунтування, що позивачу заважало звернутись з даним позовом раніше не надав, тому дійшов висновку, що наведені причини пропуску строку оскарження дисциплінарного стягнення не є поважними, не підтверджують об`єктивне існування непереборних для позивача перешкод для звернення до суду з позовом, що згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України є підставою для повернення позовної заяви позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Позивач, не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить її скасувати направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Вважає, що вказана ухвала є незаконною, під час постановлення ухвали судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми процесуального права, не враховано обставин, на які посилався позивач при поновленні строку.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що зазначені в довідці про хворобу захворювання виникли об`єктивно і тривали незалежно від волі позивача. 
Вказує, що амбулаторне лікування не означає звичайне життя, оскільки симптоми (лихоманка, біль, задишка) створюють бар`єри, подібні до стаціонарного режиму, тому не госпіталізація позивача із вказаними захворюваннями, а лікування вдома, не може бути підставою для обмеження ОСОБА_1 доступу до правосуддя, враховуючи характер спірних правовідносин. 
Зазначає, що в оскаржуваній ухвалі суд вказав, що позивачем не надано ніяких доказів про наявність будь-яких обставин, що саме амбулаторне лікування зазначених хвороб об`єктивно перешкоджало зверненню до суду з позовом, однак які це ще мали бути докази наявності захворювань, судом не конкретизовано, фото-відео фіксацію перебування вдома та свого стану позивач при лікування не здійснював. 
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що ГУНП в Сумській області не погоджується з вимогами викладеними в апеляційній скарзі, вважає їх необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню в повному обсязі.
Учасники справи повідомлені про перегляд ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом отримання ними копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.
Згідно зі статтею 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
За приписами частини другої статті 312 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 5-7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Враховуючи обставини цієї справи, а також те, що апеляційна скарга подана на ухвалу, перегляд якої можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги у порядку письмового провадження. 
V. Обставини, встановлені судом.
З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 24.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви протягом 10 днів з дня отримання копії ухвали.
Залишаючи без руху позовну заяву суд першої інстанції виходив з того, що доводи заяви про поновлення строку звернення до суду не є об`єктивними перешкодами чи труднощами, які зумовили пропуск строку звернення до суду, оскільки амбулаторне лікування не перешкоджало позивачу звернутися до суду у межах строку, визначеного частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, тому дійшов висновку, що необхідно усунути недоліки позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з позовом, у якій зазначити інші поважні причини пропуску такого строку та надати докази поважності причин пропуску такого строку.
На виконання вказаної ухвали 04.03.2026 від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, в якій зазначено, що не госпіталізація позивача із вказаними раніше захворюваннями, а лікування вдома, не може бути підставою для обмеження ОСОБА_1 доступу до правосуддя, враховуючи характер спірних правовідносин. На підставі вказаних обставин, представник позивача вважає, що ним пропущено строк звернення до суду з поважних причин, а відтак останній підлягає поновленню.
Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 позовну заяву повернуто позивачу. 
VІ. Позиція суду апеляційної інстанції.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
Згідно зі статтею 118 КАС України процесуальні строки – це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені – встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Водночас частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, в тому числі щодо дотримання строків звернення до суду, визначених законом, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними) та перевіряє позовну заяву на відповідність вимогам до позовної заяви, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу.
Згідно з частиною першою статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
При цьому, частиною четвертою статті 31 Дисциплінарного статуту Національної поліції України, затвердженого Законом України "Про Дисциплінарний статут Національної поліції України" передбачено, що поліцейський має право оскаржити застосоване до нього дисциплінарне стягнення, звернувшись до адміністративного суду протягом 15 днів з дня його ознайомлення з наказом про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
У випадку наявності колізії між загальним та спеціальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону, яким є саме Дисциплінарний статут Національної поліції України, оскільки у разі якщо норми нормативних актів рівної юридичної сили містять різні моделі правового регулювання, перевагу при застосуванні слід надавати тій нормі, яка регулює вужче коло суспільних відносин.
Тобто, у контексті цього судового спору застосуванню підлягають норми Дисциплінарного статуту, що затверджений Законом України і яким передбачені порядок та строки оскарження дисциплінарного стягнення.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.02.2023 року у справі №120/7567/22, від 31.05.2023 року у справі №160/9356/22, від 31.10.2023 року у справі №400/5692/22.
Отже вказаною нормою встановлено спеціальний, скорочений строк звернення до суду, який законодавець визнав достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Відповідно до частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження застосованого дисциплінарного стягнення встановлено п`ятнадцятиденний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
День, коли особа дізналася про порушення свого права – це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.
У постанові від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.
Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду та здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у своїх рішеннях вказує на те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Без наявності строків на процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.
Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.
Наслідки пропуску строку звернення до суду визначені статтею 123 КАС України.
Пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків пропущення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України
Водночас строк звернення до суду, як одна із складових гарантії “права на суд”, може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин. При цьому при вирішенні питання щодо дотримання строку на звернення до суду та наявності підстав для його поновлення суд виходить в кожному окремому випадку з наявного обсягу доказів, причин пропуску строку на звернення до суду та враховує індивідуальні особливості кожної окремої справи.
За позицією ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, від судів вимагається вказувати підстави.
Сталою є позиція Верховного Суду про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, необхідно виходити із такого: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
Навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку, оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
З наведеного випливає, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із відповідним позовом.
Процесуальний закон не містить вичерпного, детально описаного переліку поважних причин пропуску звернення до адміністративного суду, та не дає визначення терміну “поважні причини”. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення підстав їх недотримання – вони повинні бути поважними, реальними, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.
Як зазначено вище частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.
Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.03.2023 у справі № 600/6782/21-а, від 13.03.2023 у справі № 260/192/21, від 17.03.2021 у справі № 160/3121/20 та інш.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.
Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.
Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.
На основі аналізу викладених законодавчих положень висновується, що суд поновлює або продовжує процесуальний строк, якщо визнає поважною причину пропуску цього строку (поважність причин повинен доводити скаржник). КАС України передбачає можливість поновлення пропущеного процесуального строку лише у разі його пропуску з поважних причин. Поряд із цим, причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Судовим розглядом встановлено, що з оскаржуваними наказами позивач ознайомлений 15.01.2026, натомість довідка видана 09.02.2026 про працездатність позивача з 10.02.2026, а до адвоката про укладення договору про надання правничої правової допомоги позивач звернувся тільки 19.02.2026, з цим позовом до суду представник позивача звернувся через систему "Електронний суд" лише 20.02.2026.
Позивач цього не заперечує, проте наводить доводи про наявність поважних причин, пов`язаних із станом здоров`я, що об`єктивно перешкодили звернутися до суду у передбачений процесуальним законом строк та стверджує, що суд першої інстанції не врахував жодного захворювання, з яким лікувався позивач.
У цьому контексті варто зауважити, що законодавець визнав строк для звернення до суду у справах щодо оскарження дисциплінарних стягнень в 15 днів достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Як на одну з підстав уважати, що строк звернення до суду був пропущений з поважних причин, позивач посилається на те, що у період, встановлений процесуальним законом для подання позову він перебував на амбулаторному лікуванні у зв`язку із тяжким перебігом ГРВІ, гострим бронхітом, що супроводжується постійним кашлем, втомою та впливає на здатність до інтелектуальної праці, легеневою недостатністю, яка має вплив на повсякденну активність та остеохондрозом поперекового відділу хребта, який унеможливлює довготривале сидіння, стояння чи пересування, які необхідні для підготовки документів або візиту до суду. На підтвердження своїх доводів посилається на медичну довідку.
Суд першої інстанції вказав, що в матеріалах справи є довідка від 09.02.2026 №5 про амбулаторне лікування позивача із зазначеними в ній хворобами (тяжкий перебіг ГРВІ, гострий бронхіт, легенева недостатність 1-2 ступеню, остеохандроз поперекового відділу хребта, вторинний м`язево-тонічний виражений больовий синдром, стадія загострення, виражене обмеження стато-динамічної функції хребта), проте не надано ніяких доказів про наявність будь-яких обставин, що саме амбулаторне лікування зазначених хвороб об`єктивно перешкоджало зверненню до суду з позовом, позивач/представник позивача не повідомили. Тому суд вважав, що наведені причини пропуску строку оскарження дисциплінарного стягнення не є поважними, не підтверджують об`єктивне існування непереборних для позивача перешкод для звернення до суду з позовом.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зауважує, що відповідно до офіційного визначення амбулаторне лікування - організація медичної допомоги в медичному закладі хворим, що приходять у медичний заклад.
Амбулаторне лікування – лікування, проведене на дому або при відвідуванні самими хворими лікувального закладу (на відміну від стаціонарного лікування, здійснюваного з поміщенням пацієнта в лікарню).
Отже, надана скаржником медична довідка лише підтверджує звернення позивача за медичною допомогою, тимчасову непрацездатність позивача, її причини та перебування під амбулаторним наглядом медичних установ.
Водночас у наданому позивачем медичному документі відсутня інформація про те, що у період строку звернення до суду він перебував на стаціонарному лікуванні чи знаходився у стані, який дійсно не дозволяв йому звернутися до суду за захистом свого порушеного права у встановлені процесуальним законом строки.
Вказаний висновок узгоджується з правовою позицію Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 20.06.2019, Верховного Суду у постановах від 17.07.2019 у справі № 815/1175/17, від 20.02.2020 у справі № 560/3070/19, від 26.03.2020 у справі № 805/2688/18-а, від 27.08.2021 у справі № 520/17941/2020, щодо критеріїв оцінки поважності пропуску звернення до суду у зв`язку із перебуванням особи на амбулаторному лікуванні.
Крім того, колегія суддів враховує, що Конституція України гарантує кожному право на правову допомогу, а КАС України передбачає можливість участі сторони у справі як особисто, так і через представника.
Тому для обґрунтування поважності причин пропуску строку недостатньо послатися лише на стан здоров`я. Необхідно також довести, що вказані обставини об`єктивно унеможливлювали звернення по професійну правничу допомогу, оформлення представництва та подання позову через представника.
Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 23.03.2026 у справі №500/5567/24, яка врахована апеляційним судом відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України.
Водночас у справі, яка розглядається таких належних і допустимих доказів позивач не надав.
Навпаки, як установлено судовим розглядом, позов у цій справі зрештою був поданий представником позивача через систему “Електронний суд”, а отже, сама форма звернення до суду не вимагала особистої фізичної присутності позивача в суді.
Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наведені причини пропуску строку оскарження дисциплінарного стягнення не є поважними, не підтверджують об`єктивне існування непереборних для позивача перешкод для звернення до суду з позовом.
Відповідно до частини другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу. 
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі мотиви та доводи не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали.
Згідно частиною першою статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглянувши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250, 312, 315, 316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Ухвалу Сумського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 по справі № 480/1086/26 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Суддя-доповідач 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	І.М. Ральченко   В.В. Катунов