КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2026 року м. Київ справа №640/18768/22

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жука Р.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного (письмового) адміністративну справу
за позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , 
РНОКПП НОМЕР_1 )
до Державного бюро розслідувань (м. Київ, вул.Мирного Панаса, буд. 28,
ЄДРПОУ 41760289)
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И В:

І. Зміст позовних вимог.
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державного бюро розслідувань, у якому просить: 
- визнати протиправним та скасувати наказ директора Державного бюро розслідувань №53т-ос від 30.09.2022 року в частині звільнення ОСОБА_1 у запас з 01 жовтня 2022 року у зв`язку із скороченням штату, з достроковим припиненням (розірванням) контракту про проходження служби у Державному бюро розслідувань;
- поновити ОСОБА_1 на посаді оперуповноваженого відділу аналізу та прогнозування Інформаційно-аналітичного управління Головного оперативно-технічного управління ДБР, або на рівнозначній посаді;
- стягнути з Державного бюро розслідувань (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 41760289) на користь Позивачки середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 90 087,60 грн.;
- допустити негайне виконання рішення суду про поновлення Позивачки на посаді оперуповноваженого відділу аналізу та прогнозування Інформаційно- аналітичного управління Головного оперативно-технічного управління ДБР, або на рівнозначній посаді;
- допустити негайне виконання рішення суду про стягнення з Державного бюро розслідувань на користь Позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу - у межах суми стягнення за один місяць.

ІІ. виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що відповідачем протиправно та незаконно звільнено її із займаної посади у зв`язку зі скороченням посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби оскільки, як такого не відбулося. На переконання позивачки, відповідачем порушено порядок звільнення та не запропоновано жодної рівнозначної посади в ТУ ДБР розташованого в місті Києві з одночасним повідомленням про звільнення, що свідчить про невиконання обов`язку з працевлаштування чим порушено її права.
Відповідач подав до суду письмовий відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що оскаржуваний наказ прийнято правомірно, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України, посилаючись, зокрема, на те, що зміни у штаті ДБР були за своєю суттю не кількісними, а якісними. Наказ ДБР, яким затверджено та введено в дію зміни штатного розпису центрального апарату ДБР спричинив ліквідацію посади, яку обіймала позивачка, тож у відповідача були наявні правові підстави для попередження позивачки про наступне вивільнення. При цьому зазначив, що єдиною вимогою до відповідача було саме попередження позивачки, оскільки подальше його використання на службі було неможливим у зв`язку з відмовою від запропонованих посад.

ІІІ. Заяв (клопотання) учасників справи інші процесуальні дій у справі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.11.2022 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження.
26.11.2022 відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву. 
Законом України від 13.12.2022 №2825-IX "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" (далі - Закон №2825-IX) Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX, з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
14.12.2022 вказаний Закон був опублікований в газеті "Голос України" №254 та набрав чинності 15.12.2022.
На адресу Київського окружного адміністративного суду супровідним листом "Про скерування за належністю справи" надійшли матеріали даної адміністративної справи.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Харченко С.В.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Київського окружного адміністративного суду Жуку Р.В.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.03.2024 року прийнято справу до провадження.
Інших заяв чи клопотань учасниками справи до суду не подано.
Відповідно до вимог статті 262 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

ІV. Обставини встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Дослідивши докази і письмові пояснення учасників справи, викладені у заявах по суті справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, судом встановлені відповідні обставини.
ОСОБА_1 31 березня 2021 року написала заяву на ім`я директора ДБР про прийняття на службу, уклала контракт з Державним бюро розслідувань №81 від 31.03.2021р. та склала присягу.
Наказом Територіального управління Державного бюро розслідувань від 02 квітня 2021 року №74т-о/с позивачку призначено на посаду оперуповноваженого відділу оперативно-технічного пошуку інформації Інформаційно-аналітичного управління Головного оперативно-технічного управління ДБР.
Наказом ДБР №89т-ос від 13 квітня 2021 року позивачка призначена на посаду оперуповноваженого відділу аналізу та прогнозування Інформаційно-аналітичного управління Головного оперативно-технічного правління ДБР.
З метою раціонального використання кадрового потенціалу та проведення суміжних заходів, спрямованих на поліпшення діяльності оперативних підрозділів на підставі пунктів 4, 8 частини 1 статті 12 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Директором ДБР наказом від 28.07.2022 №222дск внесені зміни до штатного розпису центрального апарату ДБР на 2022 рік затвердженого наказом ДБР від 11.01.2022 №10дск.
Згідно із додатком до наказу ДБР від 28.07.2022 № 222дск із штатного розпису центрального апарату ДБР виведено діючі на той момент оперативні підрозділи Інформаційно-аналітичне та Управління оперативного та технічного забезпечення у повному складі разом із посадами, та водночас введено нові підрозділи з відповідними посадами старшого та середнього начальницького складу.
Наказом ДБР від 28.07.2022 №59дск-ос Управлінню кадрової роботи та державної служби ДБР надано доручення попередити працівників про скорочення їх посад та про наступне її вивільнення у зв`язку з цим.
Відповідно до попередження про наступне звільнення зі служби, у зв`язку із скороченням штату - у разі неможливості використання на службі у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів у ДБР внаслідок змін до штатного розпису відповідно до наказу ДБР від 28.07.2022 № 222дск, наказу ДБР від 28.07.2022 № 59дск-ос «Про попередження працівників» позивачку попереджено про наступне скорочення посади оперуповноваженого відділу аналізу та прогнозування Інформаційно-аналітичного управління Головного оперативно-технічного управління ДБР, яку вона обіймає, по закінченню двох місяців з моменту вручення цього попередження. Також повідомлено, що позивачка буде звільнена із служби у ДБР на підставі підпункту 4 пункту 107 та відповідно пункту 112 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (із змінами), із достроковим припиненням (розірванням) контракту про проходження служби у ДБР на підставі пункту 13 контракту. Зі вказаним попередженням позивачка ознайомлений під підпис 01.08.2022.
Також, з позивачкою була проведена співбесіда, за результатами якої оформлено аркуш співбесіди від 27.09.2022 зі змісту якого вбачається, що позивачці повідомлено, що термін попередження про його наступне звільнення зі служби спливає 01.10.2022. 
Під час співбесіди позивачці надано для ознайомлення вакантні посади, а саме: оперуповноваженого Першого оперативного відділу (з дислокацією відділу у м. Краматорську) ТУ у м.Краматорську. 
Як вбачається з відмітки позивачки щодо згоди відносно запропонованих посад, від можливості проходження служби на запропонованих посадах він відмовилася; прохання (побажання) - відсутні; претензії до порядку та строку подання про звільнення – відсутні.
Наказом ДБР від 29.09.2022 №53т-ос, на виконання пунктів 8 та 9 частини першої статті 12 та частини другої статті 20 Закону України «Про Державне бюро розслідувань», пункту 807, абзацу другого пункту 95, абзацу першого пункту 105, підпункту 4 пункту 107, пункту 112 та підпункту 1 пункту 115 Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, наказу Державного бюро розслідувань від 28.07.2022 № 222дск, наказу Державного бюро розслідувань від 28.07.2022 № 59 дек-ос «Про попередження працівників», з урахуванням вимог Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 №260, Інструкції про механізм реалізації та застосування норм законодавства щодо грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу Державного бюро розслідувань, порядок та умови його виплати, затвердженої наказом Державного бюро розслідувань від 12.07.2022 №348, враховуючи неможливість використання на службі у зв`язку з проведенням організаційно-штатних заходів, позивачку звільнено зі служби в ДБР 01.10.2022 у запас у зв`язку із скороченням штату, з достроковим припиненням (розірванням) контракту від 02.04.2021 № 82. 
Вважаючи означений наказ протиправним позивачка звернулася до суду з даною позовною заявою про його скасування та застосування наслідків такого скасування (поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу).

V. Оцінка суду.
Надаючи правову оцінку обґрунтованості аргументам, наведеними учасниками справи, суд дійшов наступних висновків. 
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частиною 2 статті 38 Конституції України визначено, що громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Правові основи організації та діяльності Державного бюро розслідувань визначає Закон України від 12.11.2015 №794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі – Закон № 794). На момент прийняття позивачки на службу до Державного бюро розслідувань Закон України від 12 листопада 2015 року № 794-VIII «Про Державне бюро розслідувань» (далі - Закон України від 12 листопада 2015 року №794-VIII) діяв в редакції Закону України № 2475-VIII від 03 липня 2018 року.
Частиною першою статті 14 Закону №794 визначено, що до працівників Державного бюро розслідувань належать особи рядового і начальницького складу, державні службовці та особи, які уклали трудовий договір (контракт) із Державним бюро розслідувань.
Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 14 Закону №794 трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань регулюються цим Законом (у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу), законодавством про працю, державну службу та укладеними трудовими договорами (контрактами). На державних службовців Державного бюро розслідувань поширюється дія Закону України «Про державну службу». Посади державних службовців Державного бюро розслідувань відносяться до відповідних категорій посад державної служби в порядку, встановленому законодавством.
02 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 12 грудня 2019 року №378-IX «Про внесення змін до Кодексу законів про працю України», яким внесені зміни до Кодексу законів про працю України та викладено його у новій редакції.
Нормами зазначеного Закону змінено порядок скорочення державних службовців.
Так, відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей:
про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів;
разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті;
не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.
Наведене в сукупності свідчить, що після внесення Законом України від 14 січня 2020 року №440-IX змін у Закон України «Про державну службу» положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України в частині обов`язку власника або уповноваженого ним органу запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації на державних службовців не поширюються.
Національне агентство України з питань державної служби відповідно до пункту 3 частини третьої статті 13 Закону України «Про державну службу» надало «Роз`яснення щодо процедури вивільнення державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 Закону України «Про державну службу») від 20 лютого 2020 року №86 р/з» згідно з якими при звільненні державних службовців у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення, зокрема, відповідно до пункту 1 чи пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону, положення статті 49-2 Кодексу законів про працю України не застосовуються.
В межах спірних правовідносин, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/202 зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.
Положеннями частини 3 статті 5 Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців в частині відносин, не врегульованих цим законом.
Оскільки положеннями спеціального законодавства, а саме нормами Закону України від 10 грудня 2015 року №889-VIII на час прийняття оскаржуваного наказу було врегульовано процедуру звільнення державного службовця у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, то в даному випадку саме норми спеціального законодавства підлягають застосуванню.
Вирішуючи даний спір по суті, суд зобов`язаний з`ясувати, чи дійсно у відповідача мало місце скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису з припиненням державної служби.
Згідно статті 1 Закону №794-VIII за своїм правовим статусом Державне бюро розслідувань (далі - ДБР) було центральним органом виконавчої влади, що здійснює правоохоронну діяльність з метою запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування злочинів, віднесених до його компетенції.
Наказом Державного бюро розслідувань від 21 грудня 2017 року №1 затверджено структуру Державного бюро розслідувань.
Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань визначається цим Законом, Положенням про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, що затверджується Кабінетом Міністрів України, а також іншими нормативно-правовими актами.
Порядок проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, їх права та обов`язки визначає Положення про проходження служби особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.2020 № 743 (далі – Положення № 743).
Пунктами 2, 3 Положення № 743 визначено, що служба у Державному бюро розслідувань є державною службою особливого характеру, що полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України.
Особами рядового та начальницького складу Державного бюро розслідувань (далі - особи рядового та начальницького складу) є громадяни України, які на конкурсній основі у добровільному порядку (за контрактом) прийняті на службу до Державного бюро розслідувань і яким присвоєно спеціальні звання осіб рядового та начальницького складу відповідно до законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка за своїм статусом у ДБР була перебувала на службі на підставі контракту. 
За приписами пунктів 42, 44, 53 Положення №743 контракт про проходження служби у Державному бюро розслідувань (далі - контракт) - це письмова угода, що укладається на добровільній основі між громадянином України та державою, від імені якої виступає Державне бюро розслідувань, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження такої служби.
Контракт укладається на строк, зокрема, від шести до десяти років - з особами, які приймаються на службу на посади, що заміщуються особами середнього та старшого начальницького складу.
Днем припинення строку дії контракту вважається день, зазначений у наказі по особовому складу про звільнення із служби, - у разі дострокового розірвання контракту.
Пунктами 54, 55 Положення № 743 закріплено, що посади, на які призначаються особи рядового та начальницького складу, та відповідні їм спеціальні звання Державного бюро розслідувань визначаються штатним розписом (штатом).
Перелік посад, що підлягають заміщенню особами рядового та начальницького складу, визначається Директором Державного бюро розслідувань.
Ураховуючи вищезазначене на переконання суду роботодавець вправі самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників і штатний розпис, а обговорення питання доцільності таких рішень лежить поза межами компетенції суду.
З матеріалів справи встановлено, що з метою раціонального використання кадрового потенціалу та проведення суміжних заходів, спрямованих на поліпшення діяльності оперативних затвердженно та введено в дію зміни до штатного розпису ДБР. Позивачці було запропоновано рівнозначні посади в територіальних підрозділах ДБР, від яких вона відмовилася.
Відповідно до підпунктів 2, 3 пункту 60, пункту 61 Положення № 743 призначення (переведення) осіб рядового та начальницького складу (переміщення по службі) здійснюється на рівнозначні посади - у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів; на нижчі посади - у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів.
Переведення з вищих посад на нижчі у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів здійснюється Директором Державного бюро розслідувань (директором територіального управління Державного бюро розслідувань) у межах наданих йому прав щодо призначення на посади за умови відсутності можливості призначити особу рядового та начальницького складу на рівнозначну посаду в цьому ж органі чи підрозділі Державного бюро розслідувань відповідно до вимог Закону України «Про Державне бюро розслідувань».
У разі реорганізації переважне право на залишення на службі в Державному бюро розслідувань надається особам з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства (пункт 62 Положення № 743).
Особи рядового та начальницького складу, переведені з вищих посад на нижчі, можуть просуватися по службі з урахуванням вимог Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та цього Положення (пункт 63 Положення № 743).
Таким чином суд констатує, що посади державної служби та посади рядового та начальницького складу ДБР є посадами різних категорій посад з власним правовим статусом, який врегульований для державних службовців Законами України «Про державну службу» та «Про Державне бюро розслідувань», а для осіб рядового та начальницького складу власне контрактом, який укладається з особою при вступі на службу, Положенням № 743 та Законом № 794 у частині переведення та звільнення. 
Перед звільненням особи рядового та начальницького складу з Державного бюро розслідувань безпосередні та прямі керівники (начальники) проводять з нею індивідуальну бесіду (пункт 106 Положення № 743).
У ході бесіди роз`яснюються підстави звільнення і строк внесення подання щодо звільнення, соціальний і правовий захист особи, визначається військовий комісаріат, до якого буде направлено особу після звільнення для постановки на військовий облік, безпосередній або прямий керівник (начальник) дає відповіді на запитання. При цьому враховуються прохання особи, даються необхідні пояснення з питань проходження служби, а також інші питання, пов`язані із звільненням.
З матеріалів справи встановлено, що з позивачкою проводилась співбесіда, їй пропонувалася вакантна рівнозначна посада у територіальному підрозділі ДБР, від якої вона відмовилася. При цьому, під час співбесіди позивачка не висловила будь-яких прохань (побажань) та/або претензії до порядку та строку подання про звільнення. 
Також позивачка не вказувала на свою відповідність кваліфікаційним вимогам новоутворених рівнозначних посад Головного оперативно-технічного управління ДБР, як під час співбесіди, так і під час судового розгляду не надала суду доказів, які б підтвердити її відповідність таким посадам та спростували б доводи відповідача для зайняття новоутворених посад старшого оперуповноваженого та оперуповноваженого відділів Управління оперативно-технічного забезпечення Головного оперативно-технічного управління ДБР.
За приписами підпункту 4 пункту 107 Положення № 743 контракт припиняється (розривається), а особи рядового та начальницького складу звільняються із служби, - у зв`язку із скороченням штату - у разі неможливості використання на службі у зв`язку із скороченням штату або проведенням організаційно-штатних заходів, про що особи рядового та начальницького складу попереджаються за два місяці.
Відповідно до частини другої статті 14-3 Закону №794, особи рядового і начальницького складу можуть бути переведені у системі Державного бюро розслідувань, у тому числі з територіального управління до центрального апарату Державного бюро розслідувань, за їхньою згодою без обов`язкового проведення конкурсу на іншу нижчу або рівнозначну вакантну або тимчасово вакантну посаду, за умови їх відповідності кваліфікаційним вимогам та критеріям професійної придатності для відповідної посади.
У нормі прямо вказано, що особи рядового і начальницького складу «можуть» бути переведені у системі Державного бюро розслідувань «без обов`язкового проведення конкурсу» на іншу рівнозначну вакантну посаду. З наведеної конструкції норми слідує, що вжите у частині другій статті 14-3 Закону №794 слово «може» - означає, що вирішення питання щодо переведення законодавець залишив на розсуд суб`єкта призначення в залежності від існуючих обставин.
При цьому суд наголошує, що за приписами частини п`ятої статті 14 Закону №794, трудові відносини працівників Державного бюро розслідувань у частині переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу регулюються цим Законом.
Таким чином суд вважає, що відсутні підстави для застосування у даному випадку до позивачки положень Кодексу законів про працю та Закону України від 10.12.2015 № 889-VIII «Про державну службу».
Окрім того суд зазначає, що позивачка не могла мати легітимних очікувань на те, що буде проходити службу в ДБР протягом всього строку дії укладеного контракту, оскільки контрактом прямо передбачено можливість його дострокового припинення у зв`язку зі скороченням штату.
Також суд вважає, що переважне право на залишення на роботі не тотожне переважному праву на працевлаштування на нову посаду. 
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Окрім вищенаведеного суд досліджує у даній справі питання наявності/відсутності проявів дискримінації, що полягає у вибірковому підході щодо залишення певних працівників на роботі, суд відмічає, що згідно з практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» від 11 червня 2002 року, заява № 36042/97).
Відмінність у ставленні також є дискримінаційною, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (рішення у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» від 21 лютого 1997 року, заява № 20060/92; рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України» від 7 листопада 2013 року, заява № 10441/06).
Аналогічний підхід у своїх рішеннях використовує і Конституційний Суд України, вказуючи на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. В іншому разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (рішення Конституційного Суду України від 7 липня 2004 року №14-рп/2004).
Наявність правомірної, об`єктивно обґрунтованої мети, способи досягнення якої є належними та необхідними, також виключає дискримінацію, що випливає з визначень прямої та непрямої дискримінації, наданих у Законі України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».
Враховуючи, що порядок та особливості переведення працівників Державного бюро розслідувань на нижчі або рівнозначні посади та звільнення осіб рядового та начальницького складу врегульовані Законом № 794, Положенням № 743 та контрактом, а можливість прийняття особи на роботу після її звільнення за рішенням суб`єкта призначення є його правом, а не обов`язком, судом не встановлено у спірних правовідносинах обставин, за якої позивач зазнає менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб. Позивачем зворотнього не доведено.
Щодо позовної вимоги про поновлення на роботі, присудження середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що ці позовні вимоги є похідними від основної та також задоволенню не підлягає.
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно пункту 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На переконання суду, відповідачами доведено правомірність вчинених дій та прийнятих рішень, з урахуванням вимог, встановлених частиною 2 статті 19 Конституції України та частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог та системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

VІ. Судові витрати.
Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено та позивачка звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з вказаною позовною заявою, а іншими учасниками справи судові витрати не понесені, судові витрати не підлягають розподілу відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України.
Керуючись статтями 72-77, 139, 241-245, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви - відмовити.

Копію рішення надіслати учасникам справи.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а у разі його апеляційного оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення за правилами, встановленими ст.ст.293, 295 - 297 КАС України.

Суддя Жук Р.В.