Справа № 188/1596/25 
Провадження № 1-кп/188/254/2026 

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 
при секретарі: ОСОБА_2 
розглянувши у підготовчому судовому засіданні в c-ще Петропавлівка обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12025041380000256 від 24.04.2025р. та угоду про визнання винуватості відносно обвинуваченого:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець
с. Маломиколаївка Петропавлівського району Дніпропетровської
області, громадянин України, зареєстрований та проживає
за адресою: 
АДРЕСА_1 , не працює,
одружений, не має на утриманні неповнолітніх дітей,
освіта середня, відповідно до ст. 89 КК України вважається
таким, що не має судимості, з.з. НОМЕР_1 ,
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 Кримінального кодексу України, -
за участю прокурора: ОСОБА_4 
за участю захисника в режимі відеоконференції: ОСОБА_5 
за участю обвинуваченого: ОСОБА_3 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до вимог статті 14 Конституції України земля є національним багатством, яке перебуває під особливою охороною держави.
Відповідно до частини 2 статті 54 Земельного кодексу України, навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, об`єктів культурної всесвітньої спадщини, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, які надані та використовуються для потреб охорони культурної спадщини, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.
Відповідно до частини 1 статті 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до частини 3 статті 79 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.
Відповідно до частини 1 статті 150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться землі історико-культурного призначення. 
Відповідно до частини 1 статті 211 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи несуть кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Відповідно до пункту «а» частини 1 статті 112 Земельного кодексу України, охоронні зони створюються навколо особливо цінних природних об`єктів, об`єктів культурної спадщини, гідрометеорологічних станцій тощо з метою охорони і захисту їх від несприятливих антропогенних впливів.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» (далі по тексту – Закон) об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.
Окрім того, вищевказаною нормою законодавства визначено, що нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності.
Положеннями частини 2 статті 2 Закону визначено, що археологічні об`єкти культурної спадщини – рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації.
Відповідно до статті 13 Закону об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об`єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам`ятки.
Відповідно до частини 2 статті 14 Закону об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу). Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.
Відповідно до пункту 4 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 16 грудня 2004 року № 2245-ІV об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (не включення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону до спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини належать, зокрема, виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.
Відповідно до частини 6 статті 3 Закону, рішення (розпорядження, дозволи, приписи, постанови) органів охорони культурної спадщини, прийняті в межах їхньої компетенції, є обов`язковими для виконання юридичними і фізичними особами.
Відповідно до частини 4 статті 23 Закону відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.
Відповідно до частини 7 статті 32 Закону на охоронюваних археологічних територіях, у межах зон охорони пам`яток, забороняються зокрема, ландшафтні перетворення, меліоративні, земляні роботи без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.
Відповідно до стаття 43 Закону за незаконне проведення археологічних розвідок, розкопок, інших земляних чи підводних робіт на об`єкті археологічної спадщини, а також за умисне незаконне знищення, руйнування або пошкодження об`єктів культурної спадщини чи їх частин винні особи притягаються до кримінальної відповідальності відповідно до закону.
В ході судового розгляду встановлено, що розпорядженням голови Петропавлівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 05.04.2013 №Р-102-13 «Про визначення категорії земель історико-культурного призначення» визначено, що земельні ділянки, зайняті пам`ятками археології за межами населених пунктів, відносяться до категорії земель історико-культурного призначення.
Крім того, відповідно до Переліку пам`яток археології по Петропавлівському району Дніпропетровської області за обліковим № 5709 включено 6 курганів, 5 із яких розташовані на земельних ділянках кадастрові номери 1223883700:03:001:0621, 1223883700:03:001:0620, 1223883700:03:001:0619.
В ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_3 , займається обробітком земельних ділянок з кадастровими номерами 1223883700:03:001:0621 площею 4,2414 га, 1223883700:03:001:0620 площею 4,0905 га, 1223883700:03:001:0619 площею 4,1845 з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Петрівського старостинського округу Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області та на праві приватної власності належать ОСОБА_3 .
Згідно плану місцезнаходження нерухомих пам`яток археології курганів на землях колишнього КСП «ім. Кірова» на території Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області та технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на земельних ділянках з кадастровими номерами 1223883700:03:001:0621, 1223883700:03:001:0620, 1223883700:03:001:0619, обробітком яких займається ОСОБА_3 , знаходяться наступні об`єкти культурної спадщини – нерухомі пам`ятки археології-кургани:
1) №5709-2 разом з охоронною зоною, загальною площею 0,1931 га (в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0620 площею 0,1430 га, в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0619 площею 0,0501 га); 
2) №5709-3 разом з охоронною зоною, загальною площею 0,4331 га (в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0619 площею 0,1655 га); 
3) №5709-4 разом з охоронною зоною, загальною площею 0,2253 га (в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0620 площею 0,1319 га, в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0621 площею 0,0934 га).
4) №5709-5 разом з охоронною зоною, загальною площею 0,2253 га (в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0619 площею 0,1114 га, в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0620 площею 0,1139 га).
5) №5709-6 разом з охоронною зоною, загальною площею 0,2599 га (в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0620 площею 0,1462 га, в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0621 площею 0,1137 га)
Судом встановлено, що ОСОБА_3 під підпис був ознайомлений Миколаївською сільською радою Синельниківського району Дніпропетровської області з тим, що в межах вищевказаних земельних ділянок знаходиться курганна група № 5709, яка складається з 6 курганів, 5 із яких розташовані на земельних ділянках з кадастровими номерами 1223883700:03:001:0621, 1223883700:03:001:0620, 1223883700:03:001:0619, а також з тим, що кургани знаходяться під охороною держави. Їх не дозволяється знищувати, розорювати, засіювати і проводити на них будь-які роботи.
Таким чином, ОСОБА_3 взяв на себе зобов`язання не руйнувати та не розорювати кургани, включаючи їх охоронну зону.
В порушення вищевказаних вимог законодавства, ОСОБА_3 восени 2024 року в денний час доби (точної дати та часу в ході судового розгляду не встановлено), незважаючи на попередження з боку голови Миколаївської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, достовірно знаючи про наявність на території земельних ділянках з кадастровими номерами 1223883700:03:001:0621, 1223883700:03:001:0620, 1223883700:03:001:0619, об`єктів археології курганів № 2,3,4,5,6 із курганної групи № 5709, а також про заборону ведення земельних робіт на території земельної ділянки в межах охоронних зон та насипів курганів - об`єктів культурної спадщини, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, особисто, використовуючи сільськогосподарську техніку невстановленої моделі та оснащення, порушивши в процесі підготовки ґрунту до польових робіт, шляхом розорювання ґрунтового покриву земельних ділянок в межах 5 курганів та їх охоронних зон загальною площею 1,0391 га, а саме самовільно зайняв наступні об`єкти культурної спадщини – нерухомі пам`ятки археології-кургани:
1) №5709-2 разом з охоронною зоною, загальною площею 0,1931 га (в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0620 площею 0,1430 га, в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0619 площею 0,0501 га); 
2) №5709-3 разом з охоронною зоною, загальною площею 0,4331 га (в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0619 площею 0,1655 га); 
3) №5709-4 разом з охоронною зоною, загальною площею 0,2253 га (в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0620 площею 0,1319 га, в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0621 площею 0,0934 га).
4) №5709-5 разом з охоронною зоною, загальною площею 0,2253 га (в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0619 площею 0,1114 га, в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0620 площею 0,1139 га).
5) №5709-6 разом з охоронною зоною, загальною площею 0,2599 га (в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0620 площею 0,1462 га, в межах земельної ділянки кадастровий номер № 1223883700:03:001:0621 площею 0,1137 га)
Таким чином, ОСОБА_3 самовільно зайняв земельні ділянки історико-культурного призначення, а саме кургани та їх охоронні зони загальною площею 1,0691 га державної форми власності.
У підготовчому судовому засіданні розглянуто угоду, укладену між прокурором та обвинуваченим, про визнання винуватості від 30 квітня 2025 року по кримінальному провадженню № 12025041380000256, за умовами якої ОСОБА_3 погоджується на призначення йому покарання за ч. 2 ст. 197-1 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки, звільнивши від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Підозрюваному ОСОБА_3 роз`яснені наслідки укладення угоди відповідно до ст. 473 КПК України.
Прокурор та захисник в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК та КК України, просили цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання та інші передбачені угодою заходи. 
Представник потерпілого ОСОБА_6 надав згоду прокурору на укладення угоди про визнання винуватості і просив її затвердити. 
Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні також просив вказану угоду з прокурором затвердити і призначити узгоджену в ній міру покарання та інші передбачені угодою заходи, при цьому беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, в обсязі підозри, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання, а також інших заходів у разі затвердження угоди, заявивши, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання. 
Суд, вивчивши матеріали кримінального провадження та угоду про визнання винуватості, приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Судом встановлено, що угода про визнання винуватості, укладена між прокурором та підозрюваним ОСОБА_3 повністю відповідає вимогам законодавства, оскільки її умови не суперечать вимогам КПК України та іншим Законам. 
Слідчими органами правильно визначена правова кваліфікація дій ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 197-1 КК України, як самовільне зайняття земельної ділянки вчинене щодо земель в охоронних зонах. 
Умови угоди відповідають інтересам суспільства та принципам гуманізму, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, є всі обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди було добровільним, обвинувачений має можливість виконати взяті на себе за угодою зобов`язання, є всі фактичні підстави для визнання винуватості, узгодженні сторонами вид і міра покарання відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, при призначені покарання враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє положення ч.ч. 4, 5 ст. 474 КПК України, а також усвідомлює наслідки невиконання угоди про визнання винуватості відповідно до ст. 476 КПК України.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду.
Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 .
Речові докази та судові витрати в кримінальному провадженні відсутні. 
Цивільний позов не заявлено. 
Захід забезпечення кримінального провадження не обирався.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 374, 472, 475 КПК України, суд -
УХВАЛИВ: 
Затвердити угоду про визнання винуватості від 30 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 12025041380000256, укладену між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_3 .
Визнати ОСОБА_3 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, призначивши покарання у вигляді 2 років обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, а саме:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;
3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Речові докази та судові витрати в кримінальному провадженні відсутні. 
Цивільний позов не заявлено. 
Захід забезпечення кримінального провадження не обирався.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України до Дніпровського апеляційного суду через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Копія вироку підлягає негайному врученню обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку, звернувшись до суду із відповідною заявою. 
 Суддя 	  ОСОБА_1