ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 916/1294/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий (доповідач), Волковицька Н.О., Случ О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1  

на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2026
за поданням приватного виконавця про визначення частки майна боржника
у справі № 916/1294/24

за позовом Акціонерного товариства "Банк Кредит Дніпро"
до  ОСОБА_1 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Фермерське господарство "Деметра"
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача -  ОСОБА_2 
за участю приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Баталіна С. С.
про стягнення 13 756 286,11 грн
В С Т А Н О В И В: 
Акціонерне товариство "Банк Кредит Дніпро" (далі - АТ "Банк Кредит Дніпро"; Банк; позивач) звернулося до Господарського суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ; відповідач) про стягнення заборгованості за кредитними договорами у сумі 13 756 286,11 грн.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 02.07.2024 позов задоволено. Стягнуто з    ОСОБА_1 на користь АТ "Банк Кредит Дніпро" вказану суму заборгованість за кредитними договорами.
17.09.2024 Господарським судом Одеської області було видано наказ.
До господарського суду від приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Баталіна С. С. (далі - приватний виконавець) надійшло подання про визначення частки у спільному сумісному майні (з урахуванням уточнень), в якому останній просив, з метою виконання вимог виконавчого документа та звернення стягнення на частку майна боржника, із подальшою його реалізацією на прилюдних торгах, визначити частку, належну боржнику      ОСОБА_1  у розмірі 1/2 у праві власності на таке майно:
- квартиру загальною площею 31,9 кв.м, житловою площею 11,3 кв.м, яка знаходиться за адресою:        АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 934775951227, право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2600, виданий 19.09.2016, видавник: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Пепеляшкова Анастасія Олексіївна: технічний паспорт, серія та номер: 000002003, виданий 24.11.2020, видавник: ТОВ "Юридичний центр "Реєстратор"; звіт, серія та номер: ТЗ-З, виданий 23.11.2020, видавник: ТОВ "Юридичний центр "Реєстратор";
- земельну ділянку з кадастровим номером 5122786400:01:001:2639 загальною площею 0,06 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою:    АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638667151227, право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1086, виданий 21.10.2021, видавник: приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Денісова О. А.;
- земельну ділянку з кадастровим номером 5122786400:01:001:2640 загальною площею 0,06 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою:    АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 638018351227 право власності на яку набуте на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер: 1085, виданий 21.10.2021, видавник: приватний нотаріус Одеського районного нотаріального округу Одеської області Денісова О.А.
На обґрунтування цього подання приватний виконавець зазначає, що: у нього на виконанні перебуває виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання наказу № 916/1294/24, виданого Господарським судом Одеської області 17.09.2024 про стягнення з      ОСОБА_1  на користь позивача заборгованості за кредитними договорами в сумі 13 756 286,22 грн; 08.10.2024 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку направлено на адресу боржника, зазначену у виконавчому документі; відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян 01.10.1988 зареєстровано шлюб між боржником      ОСОБА_1  і ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_2 ; станом на 25.04.2025 вони перебувають у шлюбі; відповідно до інформаційної довідки з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно    ОСОБА_2 на праві власності належить зазначене вище майно, яке вона набула у власність під час перебування у зареєстрованому шлюбі з    ОСОБА_1 .
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 (суддя - Нікітенко С. В.) відмовлено у задоволенні подання приватного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами. 
Суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено, що між боржником і дружиною останнього ( ОСОБА_2 ) відсутній спір про право на нерухоме майно, яке зареєстроване за нею та в якому заявник просить визначити частку майна боржника, а тому для застосування ст. 335 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) підстави відсутні.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 (головуючий суддя - Савицький Я. Ф. , судді - Принцевська Н. М., Ярош А. І.) подання приватного виконавця задоволено. Визначено частку, належну боржнику  ОСОБА_1  у розмірі 1/2 у праві власності на майно, перелік якого наведено у резолютивній частині постанови апеляційного господарського суду.
Апеляційний суд виходив із того, що майно, набуте у шлюбі, на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) підпадає під презумпцію спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, на кого з них воно зареєстроване. Надані ОСОБА_2 документи не доводять, що спірне нерухоме майно (квартира та дві земельні ділянки) придбані за її особисті кошти, на що місцевий господарський суд не звернув уваги. Посилається на презумпцію рівності часток співвласників у праві спільної сумісної власності, яка в межах розгляду цієї справи не спростована.
Не погоджуючись із постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2026, ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить її скасувати, а ухвалу суду першої інстанції залишити в силі.
У касаційній скарзі скаржник посилається на те, що апеляційним господарським судом порушено ст. 335 ГПК України, не враховано висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 08.06.2022 у справі № 2-591/11, від 20.07.2022 у справі № 766/19976/18, від 20.07.2022 у справі № 585/1695/20, від 16.07.2023 у справі № 367/5663/21, від 06.03.2024 у справі № 2-3185/2010, від 19.02.2024 у справі № 760/20457/17, від 11.03.2024 у справі № 347/528/22, від 11.09.2024 у справі № 608/1630/22 та інших.
На думку скаржника, суд апеляційної інстанції також не врахував таке: наявність між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 існуючого спору про право щодо майна, яке було набуто в період перебування у шлюбі; у липні 2025 року ОСОБА_2 звернулася з відповідним позовом до Доброславського районного суду м. Одеси і ухвалою суду від 07.07.2025 відкрито провадження у справі № 504/2643/25; спірне майно було реалізоване, однак Банк оскаржив відповідні правочини і його позов було задоволено (див. справу № 469/590/24); в матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо оцінки спірного майна (квартири та земельних ділянок), а тому неможливо встановити обсяг та вартість такого майна; банк впродовж 2025 року задовольняв свої грошові вимоги як за рахунок майна ФГ "Деметра", так і за рахунок майна інших майнових поручителів, а тому звернення стягнення на все майно, запропоноване приватним виконавцем в межах цієї справи може призвести до подвійного стягнення заборгованості та порушення майнових прав скаржника і інших осіб.
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.03.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено останню до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 07.04.2026.
До Верховного Суду від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній просить її залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, оскільки вона ухвалена відповідно до вимог ст. 236 ГПК України.
Переглянувши в касаційному порядку оскаржуване судове рішення, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
В силу ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. 
Частинами 1, 2 ст. 18 ГПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Статтею 326 ГПК України визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (див. рішення Конституційного Суду України № 18-рп/2012 від 13.12.2012).
Верховний Суд у постанові від 02.04.2026 у справі № 916/1507/21(916/2307/25), яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України, дійшов висновку, що державний виконавець уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання судових рішень у порядку, встановленому законом. Тому на державного виконавця поширюються приписи ч. 2 ст. 19 Конституції України, які передбачають обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб (чи прирівняних до них осіб) діяти відповідно до належних їм повноважень, які зазвичай визначаються законом.
Закон України "Про виконавче провадження" (тут і далі - в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначає виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження (ст. 1) та встановлює обов`язок виконавця вживати передбачених законом заходів щодо примусового виконання рішення, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі (ч. 1 ст. 18 цього Закону).
До заходів примусового виконання рішень належить звернення стягнення на майно боржника, у тому числі якщо боржник володіє ним спільно з іншими особами (п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України "Про виконавче провадження").
У ч. 6 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено алгоритм дій виконавця у разі виникнення потреби у зверненні стягнення на майно, яким боржник володіє спільно з іншими особами, у якій зазначено, що в разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Кореспондуючою процесуальною нормою є ч. 1 ст. 335 ГПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.
Як у Законі України "Про виконавче провадження", так і в ГПК України законодавець надав виконавцю право ініціювати питання визначення частки боржника в спільному з іншими особами майні (див. постанову Верховного Суду від 02.04.2026 у справі № 916/1507/21(916/2307/25), яка враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України).
У наведених нормах права також визначена форма звернення виконавця до суду - подання, яка пов`язується насамперед з тим, що виконавець апелює до суду з метою забезпечення виконання судового рішення у вже вирішеному судом спорі.
Разом з тим Верховний Суд звертається до висновків Великої Палати Верховного Суду, яка у постанові від 10.09.2025 у справі № 367/252/24 вкотре підтримала власні висновки, сформульовані у постановах від 06.10.2020 у справі № 2-24/494-2009, від 08.06.2022 у справі № 2-591/11, за якими виконавець вправі ініціювати питання визначення частки боржника у спільному майні, а за наявності спору щодо належності майна або щодо частки боржника звернення виконавця за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви) і підлягає розгляду за правилами позовного провадження із забезпеченням процесуальних гарантій співвласника. 
Верховний Суд також неодноразово зазначав таке: 
- спір про право - це суперечність між суб`єктами цивільного права, яка виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншої і потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом. Поняття "спір про право" має розглядатися з його наповненням сутнісним, а не виключно формальним змістом (див. постанову від 25.06.2024 у справі № 918/1280/23); при цьому наявність "спору про право" може бути виражена у двох формах: (1) процесуальній; (2) матеріально-правовій (див. постанову від 24.04.2025 у справі № 910/9327/27);
- як у Законі України "Про виконавче провадження", так і в ГПК України законодавець надав виконавцю право ініціювати питання визначення частки боржника в спільному з іншими особами майні. У наведених нормах права також визначена форма звернення виконавця до суду - подання, яка пов`язується насамперед з тим, що виконавець апелює до суду з метою забезпечення виконання судового рішення у вже вирішеному судом спорі. Водночас не виключаються випадки, коли під час розгляду судом подання виконавця щодо визначення частки боржника в спільному майні між співвласниками такого майна або іншими заінтересованими особами виникає спір про право на це майно. Правовий інструмент, встановлений у ст. 335 ГПК України, не покликаний врегульовувати наявні спори між співвласниками майна (співвласниками майна та іншими особами), а є практичною реалізацією заміни режиму права спільної сумісної власності на режим права спільної часткової власності, коли є чітко визначеними частки осіб, які спільно володіють певним майном, задля забезпечення виокремлення частки боржника, на яку може бути звернено стягнення. Найпоширенішою сферою застосування приписів цієї статті на практиці є спільне володіння боржником майном, набутим ним у шлюбі або отриманим у порядку приватизації (зокрема, коли у свідоцтві про право власності не визначені частки членів сім`ї, які набувають житло у власність). Під час вирішення подання виконавця суд досліджує документи, які підтверджують право власності боржника та інших осіб на майно, яким вони володіють спільно, що презюмується на підставі закону, і визначає частки співвласників у праві власності на таке майно. Водночас суд не вирішує питання про виділ частки боржника чи про поділ майна, що є спільною власністю. А тому в разі виникнення спору про право на майно, частку в якому потрібно визначити для боржника у виконавчому провадженні, чи про розмір часток співвласників, виконавець вправі звернутися до суду з такою вимогою у позовному провадженні. Наявність спору про право під час вирішення подання виконавця має оцінюватися судами не формально, а з урахуванням усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення цього процесуального питання. Саме лише посилання іншого співвласника на невизнання ним належності боржнику прав на частку в праві спільної власності на майно не є безумовним підтвердженням наявності спору про право, адже такий спір має бути реальним, а не гіпотетичним. Під час дослідження судом матеріалів про визначення частки боржника в спільному майні за поданням виконавця врахуванню підлягають обставини об`єктивної дійсності, які переконливо підтверджують наявність або відсутність спору про право власності на майно, яким володіє боржник спільно з іншими особами, а також поведінка боржника та співвласників такого майна за критерієм її добросовісності. До прикладу, якщо суд під час розгляду подання виконавця встановить, що боржник володіє майном спільно з іншим із подружжя, продовжує перебувати в шлюбі або після його розірвання не має жодних неврегульованих спорів щодо спільного майна, і обставини придбання такого майна під час перебування у шлюбі є очевидними і неспростовними, то суд, пославшись на презумпцію спільності майна подружжя, вправі вирішити подання виконавця по суті і визначити частку боржника в спільному майні. Натомість, якщо суд з`ясує на підставі наданих йому матеріалів, що між співвласниками майна (співвласниками майна та іншими заінтересованими особами) дійсно є спір щодо правового режиму такого майна чи щодо розміру часток співвласників, і такий спір пов`язується з обставинами, які виникли незалежно від існування в одного зі співвласників боргу перед кредитором (зокрема, але не виключно - з`явилися до виникнення боргу у такого співвласника), суд з посиланням на неможливість вирішення спору про право в межах розгляду процесуального питання, пов`язаного з виконанням судового рішення, відмовляє в задоволенні подання виконавця (див. постанову від 12.01.2026 у справі № 910/12014/24, яка враховується з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України);
- визначальним для вибору процесуальної форми є встановлення реального (а не декларативного) матеріального спору щодо правового режиму майна/частки боржника, а також забезпечення участі співвласника як сторони у спорі. За таких обставин у справі, що переглядається, господарськими судами попередніх інстанцій встановлено заперечення співвласника щодо поширення на спірні квартири режиму спільної сумісної власності та, з огляду на це, звернення виконавця розглянуто за правилами позовного провадження із залученням ОСОБА_5 як відповідача, що відповідає наведеним підходам. Доводи касаційної скарги про неможливість розгляду вимог виконавця у позовному провадженні або про "непідсудність" спору господарському суду є необґрунтованими. З наведеного випливає, що обраний господарськими судами попередніх інстанцій спосіб розгляду спору узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду щодо позовної природи звернення виконавця у разі наявності матеріального спору між співвласниками. За наявності реального спору щодо належності майна або частки боржника у спільному майні звернення державного виконавця про визначення частки боржника, незалежно від його найменування, за своєю правовою природою є позовною вимогою і розглядається за правилами позовного провадження із залученням співвласника як сторони спору. Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 2-24/494-2009 не дає підстав для висновку про неправильне застосування господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права. Навпаки, зазначена постанова, а також її розвиток у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі №2-591/11 і від 10.09.2025 у справі № 367/252/24, виходять із того, що визначальним для вибору процесуальної форми є наявність реального матеріального спору щодо належності майна/частки боржника. За таких обставин звернення виконавця за своєю правовою природою є позовом та підлягає розгляду у позовному провадженні із залученням співвласника як сторони спору. Саме в такий спосіб господарські суди попередніх інстанцій забезпечили змагальність та право співвласника на справедливий суд, розглянувши спір за правилами позовного провадження….отже, за наявності реального спору щодо належності майна або частки боржника у спільному майні звернення державного виконавця про визначення частки боржника, незалежно від його найменування, за своєю правовою природою є позовною вимогою і розглядається за правилами позовного провадження із залученням співвласника як сторони спору (див. постанову від 02.04.2026 у справі № 916/1507/21(916/2307/25)).
Законодавець у ч. 4 ст. 236 ГПК України закріпив норму, відповідно до якої при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Зі змісту оскаржуваної постанови апеляційного господарського суду від 18.02.2026 убачається, що апеляційний господарський суд не здійснив аналізу норм матеріального і процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, в повному обсязі не врахував аргументів приватного виконавця, викладених у відповідному подані, і доводів ОСОБА_2 , наведених у письмових запереченнях (т. 3, а.с. 7-8), в яких остання вказувала на те, що спірне майно набуто нею за особисті кошти, отримані від підприємницької діяльності, що це майно не має відношення до її чоловіка, а отже, не є спільною сумісною власністю подружжя і, що вона має намір невідкладно звернутись до суду з відповідним позовом про визнання права особистої приватної власності на майно, яке (право) нею і було реалізовано шляхом подання відповідного позову до Доброславського районного суду Одеської області (07.07.2025 було відкрито провадження у справі № 504/2643/25 за позовною заявою  ОСОБА_2  до      ОСОБА_1  про поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу (див. ухвалу суду, яка наявна у Єдиному державному реєстрі судових рішень, тобто в загальному доступі). Колегія суддів зазначає, що перегляд апеляційним господарським судом цього подання приватного виконавця у порядку ст. 335 ГПК України не відповідає вимогам законодавства, не узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 12.01.2026 у справі № 910/12014/24, від 02.04.2026 у справі № 916/1507/21(916/2307/25), які враховується при перегляді цієї справи з огляду на ч. 4 ст. 300 ГПК України, а також висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 10.09.2025 у справі № 367/252/24, від 06.10.2020 у справі № 2-24/494-2009, від 08.06.2022 у справі № 2-591/11, на які посилався скаржник у касаційній скарзі, а саме такими: "боржник заперечує належність їй спірного майна на праві спільної сумісної власності. Тому в цій справі наявний спір про право. Такий спір вирішується в позовному провадженні, а не в межах справи, в якій вирішено інший спір між боржником і стягувачем, тобто не в порядку роз. VI "Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)" ЦПК України".
З огляду на те, що апеляційний господарський суд, за наявності відомостей про існування спору про право, розглянув відповідне подання приватного виконавця у порядку роз. V "Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у господарських справах" ГПК України, чим порушив норми процесуального права, то колегія суддів дійшла висновку про необхідність скасування постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2026. 
Натомість, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції встановивши, що відсутні докази, що між боржником та його дружиною ОСОБА_2 відсутній спір про право на нерухоме майно, яке зареєстроване за нею, та в якому заявник просить визначити частку майна боржника, обґрунтовано відмовив у задоволенні відповідного подання приватного виконавця. Колегія суддів зазначає, що ухвалу суду першої інстанції необхідно залишити в силі як таку, що прийнята відповідно до вимог ст. 236 ГПК України. 
Разом з тим колегія суддів зазначає, що приватний виконавець не позбавлений права звернутись до суду з відповідним поданням (позовом) у порядку встановленому законом (див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.09.2025 у справі № 367/252/24). 
Керуючись п. 13 ст. 8, ст. ст. 300, 301, 304, 308, 312, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
Постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 у справі № 916/1294/24 скасувати, а ухвалу Господарського суду Одеської області від 18.06.2025 залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Могил С. К.

Судді: Волковицька Н. О.

Случ О. В.