ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/12934/25 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Димарчук Т.М., 
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо його дискримінації як особи з інвалідністю та ухилення від розгляду і вирішення по суті рапорту про звільнення з військової служби на підставі абзацу другого підпункту “б” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме: за станом здоров`я – за наявності інвалідності; зобов`язання прийняти рішення про звільнення на підставі абзацу другого підпункту “б” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 № 2232-XII, а саме: за станом здоров`я – у зв`язку з інвалідністю.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 10.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.77).
Представником військової частини НОМЕР_1 19.11.2025 подано до суду відзив на позовну заяву та заявлено клопотання про закриття провадження у справі на підставі п.8 ч.1 ст.238 КАС України, оскільки за результатами розгляду рапорту ОСОБА_1 на звільнення з військової служби, 06.11.2025 командиром Військової частини НОМЕР_1 винесено наказ №312 (по стройовій частині), яким ОСОБА_1 звільнено з військової служби, а тому відсутній предмет спору (а.с.80).
Представником позивача 01.12.2025 подано до суду заяву про зміну предмету позову, у якій просить: визнати протиправними дії та бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо дискримінації ОСОБА_1 , як особи з інвалідністю, та ухилення від розгляду і вирішення по суті рапорту про звільнення з військової служби на підставі абзацу другого підпункту “б” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, а саме: за станом здоров`я – за наявності інвалідності, що вчинялись військовою частиною НОМЕР_1 в період після 07.08.2025 до 05.11.2025; стягнути із Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 100 000, 00 грн заподіяної йому немайнової (моральної) шкоди. Змінені позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач (який був визнаний особою з інвалідністю) повернувся із відпустки до військової частини у свій підрозділ на позиції, замінив товаришів, доповів командуванню про наявність інвалідності та заявив про бажання звільнитись з військової служби. Однак відповідач, незважаючи на стан здоров`я позивача та явні ознаки інвалідності, не здійснив звільнення позивача та продовжив його використання на військовій службі в районах ведення бойових дій, що створювало підвищений ризик для життя останнього і викликало сильне душевне хвилювання. З метою відновлення своїх прав позивач вимушений був консультуватися із юристами, самостійно вивчати вказане питання із доступних джерел, звертатися за правничою допомогою до адвоката, збирати відповідні документи, що змінило усталений спосіб життя позивача . При цьому у позивача погіршились зв`язки із оточуючими: від командування він відчував упереджене ставлення, а частина його співслужбовців почали уникати його, що вкотре викликало душевні страждання.
З наведених підстав просить позовні вимоги задовольнити.
Ухвалами Волинського окружного адміністративного суду від 09.12.2025 та від 10.12.2025 прийнято до розгляду заяву представника позивача про зміну предмету позову в даній адміністративній справі та відмовлено у задоволенні клопотання представника військової частини НОМЕР_1 про закриття провадження у справі (а.с.97, 98).
У відзиві на змінені позовні вимоги представник військової частини просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію обгрунтовує тим, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди (в тому числі і моральної) є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення моральної шкоди.
Проте, вказані норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, з тих підстав, що військова частина НОМЕР_1 діяла з чітким дотриманням законодавства України. Зокрема, військовослужбовець ОСОБА_1 25.10.2025 звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби (що підтверджується копією рапорту з додатками) за станом здоров`я, який було задоволено.
При цьому, командування військової частини НОМЕР_1 з дотриманням 14-денного строку, визначеного Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 № 531, належно розглянуло рапорт позивача від 25.10.2025 та звільнило ОСОБА_1 з військової служби за станом здоров`я. Представником позивача у позовній заяві надається неправдива інформація щодо залучення ОСОБА_1 до виконання бойових завдань після набуття ним статусу особи з інвалідністю та повернення з лікування, щодо вжиття заходів до переведення в інший військовий підрозділ, а також щодо дискримінації ОСОБА_1 , як особи з інвалідністю при проходженні військової служби та вирішенні питання про його звільнення.
Зазначає, що за наявності обов`язку довести факт спричинення йому шкоди, позивач не надав жодного доказу на підтвердження обставин, на які посилається у позовній заяві
З наведених підстав просив у задоволенні позову відмовити.
Інші зави по суті справи від сторін не надходили.
З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 був призваний по мобілізації та проходив військову службу на посаді механіка-водія ВОС 121259 А, стрільця 3 взводу 1 роти НОМЕР_2 механізованого батальйону в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується відомостями з військового квитка серії НОМЕР_3 , виданому 11.05.2000 (а.с.11-13).
Відповідно до довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 29.09.2024 за №5006, виданої в/ч НОМЕР_1 , 23.09.2024 ОСОБА_1 в районі населеного пункту Торецьк Бахмутського району Донецької області отримав поранення, а саме вогнепальне поранення (23.09.2024); вогнепальне осколкове поранення правого променево-зап`ясткового суглобу, неповна ампутація 2-5 пальців лівої кисті (а.с. 24).
Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №92/25/1839/В від 07.08.2025 ОСОБА_1 визнано особою з інвалідністю третьої групи (а.с. 9-10).
25.09.2025 ОСОБА_1 надіслав до військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі абзацу другого підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 №2232-XII, а саме: за станом здоров`я - за наявності інвалідності. До рапорту долучив: копію паспорта та РНОКПП; копію військового квитка; копію посвідчення учасника бойових дій; витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи ОСОБА_1 ; довідку про банківські реквізити; інформацію з електронного кабінету ПФУ- розпорядження про призначення пенсії у зв`язку з інвалідністю (а.с. 25-36).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №312 від 06.11.2025 старшого солдата ОСОБА_1 стрільця-номера обслуги 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) 03.11.2025 №273-РС з військової служби у відставку за підпунктом «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу (за наявності інвалідності, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) вважати таким, що 05.11.2025 справи та посаду здав і направлено для зарахування на військовий облік до восьмого відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 . З 06.11.2025 позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення (а.с.84).
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо ухилення від розгляду його рапорту про звільнення у період з 07.08.2025 по 05.11.2025, позивач звернувся з позовом до суду, у якому просить стягнути на його користь 100 000, 00 грн заподіяної йому немайнової (моральної шкоди).
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується таким.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України “Про військовий обов`язок і військову службу” від 25.03.1992 №2232-XII (далі - Закон №2232-XII в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). 
Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (частина п`ята статті 1 Закону №2232-XII).
Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачені такі види військової служби: базова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів та закладів вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти), а також закладів фахової передвищої військової освіти; військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232- XII, а в ч.4 цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (п.1), під час воєнного стану (п. 2).
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому Указами Президента України воєнний стан продовжувався та на момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні триває.
Відповідно до абзацу другого підпункту "б" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-XII, військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану за станом здоров`я за наявності інвалідності (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно з Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 за №438/16454 (далі - Інструкція №170 в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) звільнення з військової служби через сімейні обставини або інші поважні причини здійснюється за наявності оригіналів документів, що підтверджують таку підставу звільнення.
Відповідно до п.3 Додатку 19 до Інструкції №170 при поданні до звільнення з військової служби за підставами за станом здоров`я подаються: копія аркуша бесіди; копія рапорту військовослужбовця (крім випадку звільнення військовослужбовця за рішенням командування військової частини); висновок (постанова) військово-лікарської комісії або копія акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 10 грудня 2024 року № 2067 «Деякі питання забезпечення проведення оцінювання повсякденного функціонування особи», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 грудня 2024 року за № 1925/43270 (далі - наказ МОЗ від 10 грудня 2024 року № 2067), або копія посвідчення особи з інвалідністю, або копія пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або копію довідки для отримання пільг інвалідами, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу за формою, затвердженою наказом Міністерства соціальної політики України від 21 вересня 2015 року № 946, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 жовтня 2015 року за № 1198/27643 (далі - наказ Мінсоцполітики від 21 вересня 2015 року № 946) (у разі звільнення з військової служби за підставами, передбаченими абзацом третім підпункту «б» пункту 2 частини четвертої або абзацом третім підпункту «б» пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - за наявності інвалідності); копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років).
Отже, звільнення військовослужбовців з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або наявність інших поважних причин здійснюється шляхом подання військовослужбовцем, який не висловив бажання продовжувати військову службу, рапорту та документів, які підтверджують наявність правових підстав для звільнення його з військової служби, і такий рапорт має бути адресований вищій посадовій особі.
Подання рапорту “по команді” означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду та задоволення передає далі своєму безпосередньому командиру з відміткою про власне клопотання з відповідного питання. І так далі до прямого керівника, командира військової частини або іншої посадової особи, що наділена правом вирішувати питання по суті, зокрема, питання звільнення підлеглого військовослужбовця зі служби. Рапорт має дійти до останньої ланки з клопотаннями безпосередніх (прямих) командирів (начальників) або з обґрунтуванням їх відсутності.
Як зазначено Верховним Судом у постанові від 26.06.2024 у справі №420/23353/23, розгляд рапорту про звільнення з військової служби відбувається за встановленою процедурою, яка включає підготовку подання, перевірку документів, що підтверджують наявність, зокрема, сімейних обставин або інших поважних причин, уточнюються дані про проходження особою військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.
Відповідно до пункту 233 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин, далі Положення), військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Пунктом 234 Положення зазначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги роки військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.
Також згідно з пунктами 1, 2 Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим Наказом Міністерства оборони України 06.08.2024 № 531, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.08.2024 цей Порядок визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.
З питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника).
Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції. Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства (п.6 Порядку).
Початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства.
Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу.
У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами начальниками) здійснюється:
1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;
2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту (пункти 8, 9 Порядку).
У справі, що розглядається, позивач (з урахуванням заяви про зміну предмету позову) просить визнати протиправними дії та бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо його дискримінації, як особи з інвалідністю, та ухилення від розгляду і вирішення по суті рапорту про звільнення з військової служби на підставі абзацу другого підпункту “б” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, а саме: за станом здоров`я – за наявності інвалідності, що вчинялись військовою частиною НОМЕР_1 в період з 07.08.2025 до 05.11.2025. При цьому, у позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що подав рапорт про звільнення відповідачу 25.09.2025.
Відповідно до ч.1, 2 ст.72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.73, 75 КАС України).
Однак, суд звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних доказів стосовно того, що військовою частиною НОМЕР_1 було отримано рапорт позивача ОСОБА_1 від 25.09.2025 з проханням звільнення з військової служби у зв`язку із встановленою інвалідністю, як і немає жодних належних та допустимих доказів щодо того, що позивач ініціював своє звільнення (звертаючись усно до відповідача) починаючи з серпня 2025 року. 
Вказані обставини свідчать про відсутність (не доведеність належними та допустимими доказами) протиправної бездіяльності відповідача щодо ухилення від реєстрації, розгляду та прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 , ініційованого рапортом позивача від 25.09.2025.
Натомість у матеріалах справи є рапорт ОСОБА_1 , адресований командуванню військової частини НОМЕР_1 , з проханням звільнити його з військової служби на підставі абзацу другого підпункту “б” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” (за станом здоров`я – за наявності інвалідності) з додатками, який датований 25.10.2025. Вказаний рапорт зареєстрований у військовій частині НОМЕР_1 за вх.№24709 від 25.10.2025 (а.с.107).
Судом також встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №312 від 06.11.2025 старшого солдата ОСОБА_1 стрільця-номера обслуги 3 механізованого відділення 3 механізованого взводу 1 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , звільнено наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) 03.11.2025 №273-РС з військової служби у відставку за підпунктом «б» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий облік і військову службу (за наявності інвалідності, якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу) та з 06.11.2025 виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та усіх видів забезпечення (а.с.84).
Таким чином, відповідачем з дотриманням 14-денного строку, визначеного Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим Наказом Міністерства оборони України 06.08.2024 № 531, належно розглянуто поданий рапорт та звільнено позивача з військової служби за станом здоров`я у зв`язку із встановленням інвалідності.
Відтак, позовні вимоги щодо визнання протиправними дій та бездіяльності військової частини НОМЕР_1 щодо дискримінації ОСОБА_1 та ухилення від розгляду і вирішення по суті рапорту про звільнення з військової служби на підставі абзацу другого підпункту “б” пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу” у період з 07.08.2025 до 05.11.2025 до задоволення не підлягають. 
Щодо позовних вимог стосовно стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 100 000, 00 грн суд зазначає таке.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Приписами статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до частини 1 статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17.
Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
У розвиток цих положень у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 Верховний Суд звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (п. 51).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (п. 53).
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем (п. 54).
Поняття «моральна шкода» є оціночним, комплексним і таким, що потребує дослідження в кожному окремому випадку. 
Наявність моральної шкоди повинна довести потерпіла особа, зазначивши, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обгрунтовано розмір їх відшкодування. Письмовими доказами на ствердження наявності моральної шкоди можуть бути, зокрема, медичні довідки про виникнення захворювання чи інше погіршення стану здоров`я у зв`язку з хвилюваннями, спричиненими посяганням на права потерпілого; висновки лікарів чи медичних комісій про ступінь втрати працездатності, про необхідність проведення хірургічної операції тощо.
У документі медичного характеру має бути зазначено, коли виникло захворювання, в результаті чого, чи могло воно стати наслідком психічних переживань через порушення конкретного права, мало місце погіршення загального стану чи сталося загострення хронічної хвороби у визначений період часу тощо.
Факт завдання моральної шкоди може бути підтверджений також показаннями свідків, зокрема, про важкий душевний стан потерпілих спричинений правопорушенням, їх переживання, хвилювання, зміни в самопочутті, загальному душевному настрої тощо, стані здоров`я, способі життя, спілкування, звичках, працездатності.
Крім того, у п. 4 вказаної постанови Пленуму Верховний суд України зазначає, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв`язку між шкодою і діями чи бездіяльністю військової частини НОМЕР_1 .
Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.
При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.
У межах розгляду даної справи, судом не встановлено протиправності у діях (чи бездіяльності) відповідача, а позивачем не доведено належними і допустимими доказами того факту, що відповідачем заподіяно йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, не доведено причинний зв`язок між поведінкою відповідача та завданою шкодою, не обгрунтувано розміру моральної шкоди в сумі 100 000, 00 грн, а відтак у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди слід також відмовити.
За таких обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 2, 72-77, 90, 243-246, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та стягнення моральної шкоди відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя Т.М. Димарчук