ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/80/26 Справа № 932/2698/23 	  	Головуючий у першій інстанції: Куцевол В. В. Суддя-доповідач:  Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого –    Красвітної Т.П., 
суддів:     Городничої В.С., Агєєва О.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у складі судді Куцевол В.В. від 06 листопада 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова Компанія «Альфа-Гарант», про стягнення матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, – 

ВСТАНОВИЛА: 

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 08.08.2021 у м. Дніпро між автомобілем марки «Hyundai i30», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 та автомобілем марки «Hyundai Accent» державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , відбулась ДТП, в результаті якої транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 06.10.2021 у справі №932/6731/21 відповідача визнано винним у вказаному ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП. Матеріальні збитки, спричинені власнику автомобіля марки «Hyundai i30» державний номерний знак НОМЕР_1 – ОСОБА_1 , становлять 99423,34 грн, а страховиком відповідача виплачено страхове відшкодування у розмірі, що є недостатнім для покриття спричинених збитків. За розрахунком позивачки, з відповідача підлягає стягненню 50375,49 грн, яка розрахована наступним чином: 99423,34 грн "вартість відновлювального ремонту згідно висновку експерта" - (51647,85 грн "розмір матеріального збитку без ПДВ згідно висновку експерта" - 2600,00 грн "франшиза"). Тому позивачка просила стягнути на свою користь з відповідача відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП в розмірі 50375,49 грн та судові витрати. 
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Додатковим рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі 4000,00 грн. В іншій частині заяву про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог. 
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги ціну позову в розмірі 50375,49 грн, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи. 
Від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення місцевого суду без змін. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, часткового скасування рішення місцевого суду, скасування додаткового рішення з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення, виходячи з наступного.
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , автомобіль марки «Hyundai i30» державний номерний знак НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 (а.с. 9). 
08.08.2021 року водій ОСОБА_3 , рухаючись по пр.Дмитра Яворницького, 57 в м.Дніпро, керуючи автомобілем «Hyundai Accent» номерний знак НОМЕР_2 , виїхав на регульоване перехрестя з вул.Грушевського на заборонений (жовтий) сигнал світлофора та скоїв зіткнення з автомобілем «Hyundai i30» номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , який рухався по вул.Грушевського на зелений сигнал світлофора. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим спричинена матеріальна шкода. 
Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.10.2021 у справі №932/6731/21 ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення діяння, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення. Постанова не оскаржувалась та набрала законної сили 19.10.2021 (а.с. 13). 
Згідно копії витягу з пошукової бази страхових полісів, цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки «Hyundai Accent» державний номерний знак НОМЕР_2 , станом на 08.08.2021 була застрахована у ТДВ СК «Альфа-Гарант» (договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс) №АР/7544080) (а.с. 14). 
Відповідно до копії листа ТДВ СК «Альфа-Гарант» від 01.03.2023 №20/938 за полісом №АР/7544080 (забезпечений транспортний засіб «Hyundai Accent»), розмір франшизи становить 2600,00 грн (а.с. 17). 
Згідно копії висновку експерта №0809/21 від 09.09.2021, складеного судовим експертом Дроздовим Ю.В. за результатами проведення товарознавчої експертизи, ринкова вартість автомобіля марки «Hyundai i30», державний номерний знак НОМЕР_1 , становить 230070,00 грн, вартість відновлювального ремонту - 99423,34 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин з урахуванням ПДВ – 55962,85 грн, вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу замінюваних складових частин без урахування ПДВ - 51647,63 грн, вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу - 55962,85 грн (а.с. 18-40). 
Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Згідно положень ч. 1 ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).
Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Статтею 1194 ЦК України урегульовано питання відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (пункт 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі №752/16797/14-ц (провадження №14-80цс19)). 
За ст. ст. 3, 6, п. 22.1 ст. 22, ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року №1961-IV (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин)передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Таким чином Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальників - заподіювача шкоди; страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого; у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи; у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством; страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. 
Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року №1961-IV (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України.
Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). 
Спеціальні норми Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року №1961-IV (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин)обмежують розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність, зокрема: межами ліміту відповідальності (пункт 22.1 статті 22); вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (стаття 29); відповідно до пунктів 32.4, 32.7 статті 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, заподіяну майну, яке знаходилося у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив ДТП; шкоду, пов`язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з пунктом 12.1 статті 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Згідно зі ст. 29 та п. 32.7 ст. 32 цього Закону у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує. 
Згідно ст. 36.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року №1961-IV (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. 
Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року №1961-IV (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин)виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна. 
Страховик, керуючись нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року №1961-IV (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування або про відмову у здійсненні страхового відшкодування, про що зазначено у пункті 36.1 статті 36 цього Закону. 
Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин (п. 1.6 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092).
Відповідно до вимог п. 8.2 цієї Методики вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу розраховується за формулою:
Сврз = С р + С м + С с Х (1- Е З), де:
С р - вартість ремонтно-відновлювальних робіт, грн.;
С м - вартість необхідних для ремонту матеріалів, грн.;
С с - вартість нових складників, що підлягають заміні під час ремонту, грн.;
Е з - коефіцієнт фізичного зносу.
Отже, якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу.
Отже, правильним є покладання обов`язку на винного водія з відшкодування різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). 
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постановах від 06 липня 2018 року у справі №924/675/17, від 05 грудня 2018 року у справі №752/19570/15-ц. 
Позивачкою не надано суду докази на підтвердження виплати їй ТДВ СК «Альфа-Гарант» страхового відшкодування, а також доказів розміру такого відшкодування. 
У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» виплатило їй страхове відшкодування, однак не зазначає розмір отриманих від страхової компанії коштів. 
Також позивачкою не представлено будь-які докази розміру ліміту страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну, відповідно до полісу №АР/7544080 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а також докази фактичної вартості ремонту належного їй автомобіля «Hyundai i30», номерний знак НОМЕР_1 . 
Клопотання про витребування відповідних доказів судом - не заявлено, що підтверджується письмовими матеріалами справи, протоколами судових засідань місцевого суду. 
Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). 
У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. 
Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Звертаючись до суду, позивачка у позовній заяві виклала обставини, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначила докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляла клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначила про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин. Клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів не заявляла. 
Ні суду першої ні до суду апеляційної інстанцій позивачкою не представлено належних та допустимих доказів факту виплати та розміру отриманого ОСОБА_1 від ТДВ СК «Альфа-Гарант» страхового відшкодування, зокрема, виписки з особового рахунку, платіжного документу (меморіального ордеру, платіжної інструкції), тощо. Відсутні також докази ліміту страхового відшкодування за шкоду, заподіяну майну, за полісом №АР/7544080, докази фактичної вартості ремонту належного їй автомобіля «Hyundai i30», номерний знак НОМЕР_1 . 
У судовому засіданні місцевого суду 06 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 визнав, що належний позивачці автомобіль вже відремонтований. Однак, будь-який доказів фактичної вартості ремонту суду надано не було. 
Саме лише визнання у позовній заяві факту виплати ТДВ СК «Альфа-Гарант» страхового відшкодування не може бути підставою для задоволення позову, адже правильним є покладання обов`язку на винного водія з відшкодування різниці між фактичною вартістю ремонту та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні. 
Необхідно також зауважити, що у позовній заяві при розрахунку суми, яка підлягає стягненню з відповідача, позивачка визначає різницю між вартістю відновлювального ремонту (без урахування зносу запасних частин) згідно висновку експерта та розміром матеріального збитку без ПДВ згідно висновку експерта, а не страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення з відповідача на користь позивачки відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, в розмірі 47775,49 грн, у зв`язку з недоведеністю позовних вимог. 
Разом з тим, судом установлено, що за полісом №АР/7544080 (забезпечений транспортний засіб «Hyundai Accent») розмір франшизи становить 2600,00 грн, що підтверджується копією листа ТДВ СК «Альфа-Гарант» від 01.03.2023 №20/938 (а.с. 17). 
За змістом пункту 12.1 статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування (пункт 36.6 вказаного вище Закону). 
Відповідачем не надано докази виплати ним суми франшизи на користь позивачки, яка має бути компенсована особою, відповідальною за завдані збитки. 
Отже, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню франшиза у розмірі 2600,00 грн, яка визначена умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АР/7544080). 
На викладене вище місцевий суд увагу не звернув, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні суми франшизи, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 франшизи 2600,00 грн. 
За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
У відповідності до вимог п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимог, на відповідача покладаються судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позовної заяви (1073,60 грн), апеляційної скарги (1610,40 грн), витрат на виготовлення висновку експерта (4000,00 грн) та витрат на професійну правничу допомогу (12000,00 грн), пропорційно задоволеним позовним вимогам (18684,00 грн х 5,16%) в сумі 964,09 грн. 
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. 
Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
У розумінні положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява №19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. 
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
До заяви про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу відповідачем надано копію договору про надання правничої допомоги від 23.09.2023 року, укладеного з адвокаткою Кенжиною О.О.; копії актів приймання-передачі наданих послуг на загальну суму 18000,00 грн, копії рахунків та копії платіжних інструкцій про оплату наданих послуг у загальному розмірі 18000,00 грн (а.с. 164-175). 
Згідно змісту актів приймання-передачі наданих послуг, адвокаткою Кенжиною О.О. надано відповідачу послуги з професійної правничої допомоги, а саме усна консультація - 1500,00 грн, юридична оцінка наданих клієнтом документів - 1500,00 грн, аналіз судової практики - 1500,00 грн, підготовка документів та подання до суду відзиву на позовну заяву - 6000,00 грн, підготовка клопотання про залучення до участі у справі третьої особи - 1500,00 грн, участь представника у судових засіданнях - (1500,00 грн х 8) 12000,00 грн. 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечував щодо стягнення судових витрат відповідача, зокрема, через їх неспівмірність (а.с. 182-185).
Виходячи з викладеного, колегія дійшла висновку, що понесені відповідачем судові витрати на професійну правничу допомогу у доведеному розмірі (18000,00 грн) не відповідають вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягають зменшенню до 4000,00 грн. 
Таким чином, на позивача покладаються судові витрати у вигляді витрат відповідача на професійну правничу допомогу пропорційно залишеним без задоволення вимогам (94,84%) в сумі 3793,60 грн. 
При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України). 
Таким чином, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з  ОСОБА_1 (сторона, на яку покладено більшу суму судових витрат) різницю сум судових витрат на користь  ОСОБА_3 у розмірі 2829,51 грн (3793,60 грн - 964,09 грн). 
У зв`язку з викладеним вище, додаткове рішення місцевого суду про розподіл судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу підлягає скасуванню, з розподілом судових витрат у даній справі пропорційно задоволеним позовним вимогам. 
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України). 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення місцевого суду підлягає частковому скасуванню, додаткове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням у скасованій частині нового судового рішення. 
Керуючись ст.ст. 7, 367, 369, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 – задовольнити частково. 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суми франшизи та додаткове рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2025 року – скасувати та у скасованій частині ухвалити нове судове рішення. 
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) франшизу в розмірі 2600 (дві тисячі шістсот) грн 00 коп. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати у розмірі 2829 (дві тисячі вісімсот двадцять дев`ять) грн 51 коп. 
В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2024 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 
Повний текст судового рішення складений 12 березня 2026 року. 

Головуючий          Т.П. Красвітна

Судді           В.С. Городнича

О.В. Агєєв