ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 02 квітня 2026 року 	Справа № 903/1191/25	

Господарський суд Волинської області у складі головуючої судді Бідюк С.В., за участі секретаря судового засідання Бортнюк М.В., розглянувши матеріали справи
за позовом: Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації, м. Луцьк
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України”, м. Київ
до відповідача: Дубечненської сільської ради, с. Дубечне, Ковельський р-н., Волинська обл.
про усунення перешкод у користуванні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки,
за участю представників-учасників справи:
від прокуратури: Рішко А.В.,
від позивача: н/з 
від третьої особи: н/з 
від відповідача: н/з

В С Т А Н О В И В:

29.12.2025 через електронний суд надійшла позовна заява Ковельської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Волинської обласної державної адміністрації до Дубечненської сільської ради про усунення перешкод державі в особі Волинської обласної військової адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111, площею 17,8866 га в Державному земельному кадастрі.
30.12.2025 Господарським судом Волинської області складено протокол щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями у зв`язку з відсутністю необхідної кількості суддів для розподілу справи.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.01.2025, справа розподілена судді Слободян О.Г.
08.01.2026 Вищою радою правосуддя прийнято рішення №1/0/15-26 про звільнення з посади судді ОСОБА_1 у зв`язку з поданням заяви про відставку. Згідно наказу голови суду від 08.01.2026 №1/02-2 ОСОБА_1 відраховано зі штату працівників Господарського суду Волинської області.
Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2025, справа розподілена судді Бідюк С.В. 
Ухвалою суду від 14.01.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство “Ліси України”. Призначено підготовче засідання у справі на 11 лютого 2026 року о 14:00 год. Встановлено: відповідачу - строк не пізніше ніж протягом 15 календарних днів з дня вручення цієї ухвали подати суду відзив на позов і всі документи, що підтверджують заперечення проти позову при їх наявності, який відповідатиме приписам статті 165 ГПК України. Одночасно копію відзиву з долученими до нього документами надіслати прокуратурі, позивачу, третій особі, докази відправки надати суду; строк не пізніше ніж протягом 5 календарних днів з дня отримання відповіді на відзив подати суду заперечення на відповідь на відзив з доказами надіслання прокуратурі, позивачу, третій особі; прокуратурі, позивачу - строк не пізніше ніж протягом 5 календарних днів з дня отримання відзиву на позов подати відповідь на відзив з доказами надіслання відповідачу, третій особі; третій особі - строк не пізніше ніж протягом 10-ти календарних днів з дня отримання ухвали суду подати пояснення по суті спору, з доказами надіслання іншим учасникам справи.
Відповідач ухвалу суду отримали 15.01.2026.
Строк для подання відзиву – по 30.01.2026.
Відзив відповідача на адресу суду не надходив.
26.01.2026 надійшли пояснення третьої особи, згідно яких позовні вимоги підтримує. Зазначає, що земельна ділянка з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111 площею 17,8866 га, знаходиться на території земель лісового фонду, зокрема в межах 33 кварталу Любохинівського лісництва. Дії Старовижівської районної державної адміністрації при затвердженні технічної документації з землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111 призвели до незаконного вилучення земельної ділянки лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, передання земельної ділянки із державної у комунальну власність.
Відповідач у заяві від 05.02.2026 розгляд справи просить здійснювати без участі його представника. Не заперечує проти вирішення справи на користь позивача, за умови достатніх правових підстав.
Позивач у клопотанні від 09.02.2026 позовні вимоги підтримує. Розгляд справи просить здійснювати без участі його представника.
Заслухавши у судовому засіданні пояснення прокурора та представника третьої особи, враховуючи відсутність не розглянутих заяв/клопотань, виконання мети підготовчого провадження, суд протокольною ухвалою від 11.02.2026 закрив підготовче провадження, розгляд справи по суті призначив на 05.03.2026 о 12:00 год.
Суд протокольною ухвалою від 05.03.2026 розгляд справи по суті відклав на 26.03.2026 о 11:00 год. 
12.03.2026 прокуратур Волинської обласної прокуратури надіслав суду клопотання про приєднання до матеріалів справи витягу з Державного земельного кадастру щодо реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111 площею 17,8866 га.
З метою повного та всебічного розгляду справи, з метою надання сторонам можливості підготуватися до судових дебатів, суд протокольною ухвалою від 26.03.2026 відклав розгляд справи по суті на 02.04.2026 на 14:00 год.
У судовому засіданні прокурор підтримав позовну заяву та просив позов задовольнити. 

Дослідивши наявні у справі письмові докази, заслухавши пояснення учасників справи, господарський суд, встановив:

Щодо представництва прокурором інтересів держави суді.
Положеннями пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України унормовано, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Підстави представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано положеннями ГПК України та статтею 23 Закону України "Про прокуратуру".
Відповідно до частини 3 статті 4 ГПК України до господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
До таких осіб процесуальний закон відносить прокурора та визначає підстави участі цієї особи у господарській справі.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
Отже аналіз частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох "виключних" випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначила, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
Таким чином прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтування підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Прокуратурою було установлено, що частина земельної ділянки з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111 має лісогосподарське призначення та перебуває у постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства на підставі матеріалів лісовпорядкування.
В результаті винесення спірного розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації відбулася незаконна зміна цільового призначення частини вищезазначеної земельної ділянки та вилучення її з постійного користування державного лісогосподарського підприємства.
Попередження незаконної зміни цільового призначення земель лісового фонду, які мають статус особливо цінних земель та вилучення їх з користування належних землекористувачів, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу, лісів - національного багатства України та лісів як джерела задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах становили саме ті обставини, які потребували невідкладного захисту з огляду на їх значимість. Невжиття заходів до усунення наявних порушень могло привести до знищення лісової екосистеми, відтак бездіяльність позивача зумовлювала настання невідворотних негативних наслідків.
Звернення прокурора з позовом зумовлено тим, що внаслідок державної реєстрації земельної ділянки у Державному земельному кадастрі з цільовим призначенням землі запасу сільськогосподарського призначення не наданих у власність або у користування, що в силу закону відносить їх до земель комунальної власності, які згідно наведених вище вимог законодавства не можуть перебувати у комунальній власності, держава протиправно позбавлена будь-якої можливості повноцінно реалізовувати права власника щодо свого майна.
Крім того, віднесення частини спірної земельної ділянки до земель запасу створює реальну загрозу передачі вказаних земель у приватну власність, що ускладнить, або навіть унеможливить повернення їх до земель державної власності.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 Земельного кодексу України Волинська обласна державну (військову) адміністрація, згідно з покладеними на неї завданнями, розпоряджається землями лісогосподарського призначення за межами населених пунктів для всіх потреб, які перебувають виключно у державній власності.
Отже, держава як власник земель вищезазначеної категорії земель делегувала Волинській обласній військовій (державній) адміністрації повноваження щодо здійснення права власності від її (держави) імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, визначених законом.
Волинську обласну державну (військову) адміністрацію листом Ковельської окружної прокуратури від 03.12.2025 було повідомлено про виявлені порушення земельного законодавства.
Як вбачається з листа від 15.12.2025, адміністрація, зазначила, що заходи щодо усунення перешкод у здійсненні права розпорядження землями лісогосподарського призначення не вживались, при цьому висловлено позицію про неможливість звернення до суду у зв`язку обмеженим бюджетним фінансуванням.
Отже, на виконання вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», окружною прокуратурою інформовано Волинську обласну державну (військову) адміністрацію про намір пред`явити позов. Таким чином, прокурор набув право на представництво, оскільки уповноважений орган – Волинська обласна державна (військова) адміністрація, незважаючи на очевидний характер порушення, не здійснює належним чином захист інтересів держави та самостійно до суду з позовом не звернулася.
Таким чином, прокурор набув право на представництво, оскільки уповноважений орган – Волинська обласна державна (військова) адміністрація, незважаючи на очевидний характер порушення, не здійснює належним чином захист інтересів держави та самостійно до суду з позовом не звернулася.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 15.10.2019 у справі № 903/129/18 (п.6.43) зазначено, що сам факт незвернення уповноваженого суб`єкта владних повноважень до суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захисти порушені державні інтереси, свідчить про те, що указаний суб`єкт неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави та звернення до суду з позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.
З урахуванням наведених обставин, суд вважає, що прокурор правильно визначив суб`єктний склад сторін, підставою реалізації представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача. Вказані обставини відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" свідчать про наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.
З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Старовижівської районної державної адміністрації від 21.08.2013 №181 надано дозвіл Головному управлінню Держгеокадастру у Волинській області на проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності на території сільських та селищних рад Старовижівського району.
В результаті інвентаризації земель на території колишнього Старовижівського району Головний управлінням Держгеокадастру у Волинській області утворено земельну ділянку з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111, площею 17,8866 га. Розпорядженням Старовижівської РДА від 26.12.2013 №318 затверджено відповідну технічну документацію із інвентаризації земель.
В результаті прийняття Старовижівською районною державною адміністрацією вищезазначеного розпорядження до Державного земельного кадастру 30.12.2013 внесено відомості про утворення земельної ділянки з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111, площею 17, 8866 га.
Як вбачається з відомостей Державного земельного кадастру вказана земельна ділянка має цільове призначення - землі сільськогосподарського призначення, 01.01. Для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-ІХ, який набрав чинності 27.05.2021, змінено положення Земельного кодексу України щодо повноважень уповноважених органів на розпорядження земельними ділянками. Зокрема з 27.05.2021 згідно пункту 24 Перехідних положень Земельного кодексу України землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.
Таким чином, вказана земельна ділянка з 27.05.2021 перебуває в комунальній власності.
Згідно відомостей Реєстру речових правна нерухоме майно щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111, площею 17,8866 га, відомості про реєстрацію речових прав на останню відсутні.
Прокурор зазначає, що вказана земельна ділянка частково розміщена в межах земель лісогосподарського призначення, зокрема в межах 33 кварталу Любохинівського лісництва, та перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України».
Рішенням Любохинівської сільської ради №12/1 від 22.06.2000 «Про припинення користування земельною ділянкою» сільська рада припинила право постійного користування КСП «Любохинський» в тому числі землями лісового фонду площею 371 га.
Згідно рішення Волинської обласної ради №13/2 від 18.08.2000 «Про передачу земель лісового фонду, які перебували у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств» надано дозвіл на складання проектів відведення земель лісового фонду, які знаходились у користуванні колишніх колективних сільськогосподарських підприємств державним лісгоспам державного лісогосподарського об`єднання «Волиньліс», спеціалізованим лісогосподарським підприємствам - правонаступникам міжгосподарських спеціалізованих лісопідприємств та лісгоспів, Ковельському спеціалізованому акціонерному товариству «Тур» згідно додатків.
Згідно додатку №13 до зазначеного рішення обласної ради Любохинівська сільська рада передала 388,3 га земель Держоб`єднанню «Волиньліс».
Відповідно до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування щодо 33 кварталу Любохинівського лісництва (фрагменти з планшетів, копії таксаційних описів кварталу, копії фрагменту плану лісонасаджень розробленими в 2004 та в 2012 роках), спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111, площею 17, 8866 га розташована у 11 та 12 виділах 33 кварталу Любохинівського лісництва Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України».
Згідно з правовими висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах від 24.12.2014 у справі № 6-212 цс 14 та від 27.01.2015 у справі № 21-570а 14, саме планово - картографічні матеріали є належними правовстановлюючими документами на право постійного користування і являється основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами. Вказані висновки також застосовано і у постановах Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 911/3685/17.
При цьому згідно актуальних правових висновків Верховного Суду (постанова від 16.08.2023 у справі № 676/4200/21, постанова від 01.11.2023 у справі № 676/5079/21, постанова від 18.10.2023 у справі № 280/1353/18) планово-картографічні матеріали лісовпорядкування є належними та допустимими доказами, з урахуванням інформації, яка у них відображена.
Як вбачається з листа з викопіюванням ВО «Укрдержліспроект» №02/458-25 від 27.03.2025, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111, площею 17,8866 га частково накладається на землі лісового фонду та розташована у кварталі № 33 Любохинівського лісництва.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16, від 06.07.2022 у справі № 372/1688/17, від 01.11.2023 у справі № 676/5079/21, від 15.11.2023 у справі № 911/351/22, відомості щодо розташування земель лісового фонду, надані ВО "Укрдержліспроект", як єдиним на території України суб`єктом, що виконує лісовпорядні роботи, є належними, оскільки об`єднання володіє інформацією про лісовпорядкування.
Також згідно листів ДП «Ліси України», філії «Ковельське ЛГ» ДП «Ліси України» та листів Філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» №25/26.9-2025 від 25.02.2025, №9664/34.6.3-2025 від 20.08.2025 спірна земельна ділянка частково, згідно матеріалів лісовпорядкування 2004, 2012 та 2022 років, знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення у 11 та 12 виділах 33 кварталу Любохинівського лісництва.
При цьому, Філія «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» та ДП «Ліси України» є спеціалізованими лісогосподарськими підприємствами, які за наявності розроблених та затверджених матеріалів лісовпорядкування володіють достовірними відомостями щодо розташування спірної земельної ділянки у межах земель лісового фонду.
Крім того, комісією в складі лісничого Любохинівського лісництва Крикоти І.Г., помічника лісничого Любохинівського лісництва Рибачука О.А., майстра лісу Скрипки М.А. складено акт обстеження земельних ділянок, які накладаються на держлісфонд Любохинівського лісництва від 18.02.2025. З акту вбачається, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111, площею 17,8866 га розміщена у 11-12 виділах 33 кварталу Любохинівського лісництва. Також зазначено, що на вказаній земельній ділянці наявні лісові насадження віком 20-22 роки.
Відповідно до схеми розташування земельної ділянки з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111, розробленою сертифікованим інженером землевпорядником на підставі договору, укладеного ДП «Ліси України» із ФОП Бучко Н.М., спірна земельна ділянка знаходиться в межах Любохинівського лісництва ДП «Старовижівське ЛГ», земельна ділянка з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111 частково знаходиться в межах земель лісогосподарського призначення, при цьому в межах Любохинівського лісництва знаходиться 11,5666 га, що становить 64,6% від загальної площі земельної ділянки. Під час визначення точної площі земельної ділянки, яка накладається на межі Любохинівського лісництва інженером-землевпорядником визначено координати окружної межі земель лісогосподарського призначення, відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування, які знаходяться частково в межах земельної ділянки.
У постанові Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 907/214/23 вказано, що інформація від сертифікованого інженера землевпорядника (інженера-геодезиста) про накладення земельних ділянок на землі лісового фонду є належним та допустимим доказом у судових справах у випадку відсутності судових земельно- технічних експертиз.
Наказом Державного агентства лісових ресурсів України №596 від 04.10.2021 припинено ДП «Старовижівське ЛГ» шляхом реорганізації, а саме приєднання до ДП «Ковельського ЛГ». Крім цього, наказом Державного агентства лісових ресурсів України №880 від 28.10.2022 припинено ДП «Ковельське ЛГ» шляхом реорганізації, а саме приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».
Крім того, у відомостях з Державного земельного кадастру, при використанні інтерактивного шару «Ліси» Публічної кадастрової карти спірна земельна ділянка позначається зеленим кольором, як землі лісогосподарського призначення (відповідні відомості про земельну ділянку до Державного земельного кадастру автоматично перенесено з Державного лісового кадастру у відповідності до "Порядку інформаційної взаємодії між Державним земельним кадастром, іншими кадастрами та інформаційними системами", затвердженого постановою КМУ від 03.06.2013 № 483). При цьому, навколо спірної земельної ділянки інші земельні ділянки також автоматично виділяються зеленим кольором, як землі лісового фонду - шар "Ліси", оскільки становлять єдиний масив земель лісового фонду, на який розроблено матеріали лісовпорядкування Старовижівського лісництва ДП «Ліси України».
Дані відомості отримано з програмного забезпечення Державного земельного кадастру, доступ до якого надано органам прокуратури згідно Порядку його ведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051.
Таким чином, дії Старовижівської районної державної адміністрації при затвердженні технічної документації з землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111 призвели до незаконного вилучення земельної ділянки лісового фонду та зміну цільового призначення на землі сільськогосподарського призначення, передання земельної ділянки із державної у комунальну власність.
Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 55 Земельного кодексу України визначено, що до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.
Згідно ст. 5 Лісового кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, на яких розташовані полезахисні лісові смуги.
Частиною 1 ст. 57 Земельного кодексу України встановлено, що земельні ділянки лісового фонду за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, а на умовах оренди - іншим підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи, для ведення лісового господарства, спеціального використання лісових ресурсів і для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.
Відповідно до ч. 2 ст. 84 Земельного кодексу України право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до Закону.
Статтями 7, 8 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.
Відповідно до ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній і приватній власності.
Облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.
Лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо, регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення (ст.. 45, 47, 48, 54 Лісового кодексу України).
Згідно з п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття наказу Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області про затвердження технічної документації із землеустрою) визначено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України.
Аналогічну позицію висловлено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 та від 23.10.2019 у справі №488/402/16-ц.
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 у справі №488/402/16-ц - відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Таким чином, земельні ділянки, що охоплені матеріалами лісовпорядкування державного підприємства на підставі відповідних рішень органів влади, можуть перебувати лише у державній власності, відтак їх передача до земель комунальної та приватної власності є неправомірною.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6, 7 ст. 20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Згідноч. ч. 4, 8 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин (Держгеокадастр України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 №15) та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря.
Частиною 9 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) передбачено, що Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення та суб`єктів господарювання залізничного транспорту загального користування у зв`язку з їх реорганізацією шляхом злиття під час утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», крім випадків, визначених частинами п`ятою восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Враховуючи викладене, вилучати земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення для нелісогосподарських потреб мав право виключно Кабінет Міністрів України.
Отже, спірну земельну ділянку Старовижівською районною державною адміністрацією незаконно вилучено із земель лісового фонду, змінено цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано із державної власності в комунальну власність Дубечненської сільської ради.
Вирішення питання про вилучення земель лісогосподарського призначення та зміну їх цільового призначення регулювалась ст.ст. 20, 122, 149, 150 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) та була виключною компетенцією Кабінету Міністрів України.
Водночас, документи, на підставі яких Старовижівською районною державною адміністрацією видано спірне розпорядження не містять жодних рішень Кабінету Міністрів України.
У відповідності до ст. 17, ч. 1 ст. 20, ч. 5 ст. 122 та ч. 6 ст. 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних розпоряджень та наказу) Старовижівська районна державна адміністрація взагалі не наділена повноваженнями щодо вилучення та зміни цільового призначення земель лісогосподарського призначення державної власності для нелісогосподарських потреб.
Суд констатує, що незаконне затвердження Старовижівською районною державною адміністрацією технічної документації із землеустрою зумовило незаконну зміну її цільового призначення та вибуття із державної власності. При цьому, рішення уповноваженим органом держави на підставі ст. 149 Земельного кодексу України не приймались.
Відповідно до ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.
З огляду на зазначене, оспорюване розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації прийняте в порушення вимог ст. ст. 6, 14, 19 Конституції України, ст. ст. 3,15-2, 17, 20, 56, 57, 84, 122, 141, 142, 149 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент прийняття спірних рішень), ст. ст. 31, 33, 57 Лісового кодексу України, оскільки землі лісогосподарського призначення не можуть передаватись у користування для інших потреб без їх вилучення у постійних користувачів.
Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц, викладених у пунктах 83-87 постанови: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам».
Також, подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).
Відтак, розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації від 26.12.2013 №318 № «Про затвердження технічних документацій із землеустрою щодо інвентаризації земель сільськогосподарського призначення, які перебувають у державній власності за межами населених пунктів на території Старовижівського району», яким частина спірної земельної ділянки лісогосподарського призначення, внаслідок проведення інветаризації віднесена до земель сільськогосподарського призначення, вичерпав свою дію після проведення інвентаризації та, відповідно, утворення в тому числі спірної земельної ділянки, яка частково відноситься до земель лісогосподарського призначення. Враховуючи наведене, скасування вищезазначеного розпорядження Старовижівської районної державної адміністрації не призведене до ефективного поновлення інтересів держави.
Щодо наявності підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі суд зазначає таке.
Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст. 79 Земельного кодексу України).
Порядок формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначено положенням ст. 79-1 Земельного кодексу України.
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру та здійснюється, зокрема у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж (ст. 1 Закону України “Про Державний земельний кадастр”).
Статтею 1 Закону України “Про Державний земельний кадастр” визначено, що державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.
За змістом ч. 1 ст. 24 вищевказаного Закону державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку.
За приписами ст. 3 Закону України “Про Державний земельний кадастр” основними принципами, на яких базується Державний земельний кадастр, є зокрема, принципи об`єктивності, достовірності та повноти відомостей у Державному земельному кадастрі.
Пунктом 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17.10.2012, (надалі - Порядок) визначено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до п. п. 49-54 цього Порядку.
Частиною 1 ст. 15 Закону України “Про Державний земельний кадастр” передбачено, що до Державного земельного кадастру включаються відомості про земельні ділянки, зокрема кадастровий номер; місце розташування, у тому числі дані Державного адресного реєстру (за наявності); опис меж; площа; міри ліній по периметру; координати поворотних точок меж; відомості про інші об`єкти Державного земельного кадастру, до яких територіально (повністю або частково) входить земельна ділянка; цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); нормативна грошова оцінка та ін.
Відповідно до ст. 20 Закону України “Про Державний земельний кадастр”, відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим.
За змістом ч.ч. 9, 10 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.
Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України "Про землеустрій" інвентаризація земель проводиться з метою встановлення місця розташування об`єктів землеустрою, їхніх меж, розмірів, правового статусу, виявлення земель, що не використовуються, використовуються нераціонально або не за цільовим призначенням, виявлення і консервації деградованих сільськогосподарських угідь і забруднених земель, встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення Державного земельного кадастру, виявлення та виправлення помилок у відомостях Державного земельного кадастру, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель і прийняття на їх основі відповідних рішень органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.
У разі виявлення при проведенні інвентаризації земель державної та комунальної власності земель, не віднесених до тієї чи іншої категорії, віднесення таких земель до відповідної категорії здійснюється органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі відповідної документації із землеустрою, погодженої та затвердженої в установленому законом порядку (ч. 2 ст. 35 Закону України "Про землеустрій").
Вимоги щодо проведення інвентаризації земель під час здійснення землеустрою та складання за її результатами технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель визначає Порядок проведення інвентаризації земель, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2012 № 513.
Згідно з п. 2 Порядку інвентаризація земель проводиться з метою: забезпечення ведення Державного земельного кадастру, здійснення контролю за використанням і охороною земель; визначення якісного стану земельних ділянок, їх меж, розміру, складу угідь; узгодження даних, отриманих у результаті проведення інвентаризації земель, з інформацією, що міститься у документах, які посвідчують право на земельну ділянку, та у Державному земельному кадастрі; прийняття за результатами інвентаризації земель Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими держадміністраціями та органами місцевого самоврядування відповідних рішень; здійснення землеустрою.
Інвентаризація земель проводиться виходячи з принципів плановості, достовірності та повноти даних, послідовності і стандартності процедур, доступності використання інформаційної бази, узагальнення даних з додержанням єдиних засад та технології їх оброблення (п. 3 Порядку).
Відповідно до п. 7 Порядку під час проведення інвентаризації земель використовуються матеріали аерофотозйомки, лісовпорядкування, проекти створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, схеми формування екомережі, програми у сфері формування, збереження та використання екомережі.
Згідно з п. 26 Порядку за результатами проведення інвентаризації земель виконавцем робіт розробляється технічна документація, склад якої встановлений статтею 57 Закону України “Про землеустрій”.
Технічна документація погоджується та затверджується в порядку, встановленому статтею 186 Земельного кодексу України (п.28 Порядку).
Відомості, отримані в результаті інвентаризації земель, підлягають внесенню до Державного земельного кадастру відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051 (п. 30 Порядку).
Згідно п. 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.
Враховуючи вказане, відділом Держземагентства у Старовижівському районі 30.12.2013 було зареєстровано спірну земельну ділянку.
Під час інвентаризації невірно визначено цільове призначення земельної ділянки як землі сільськогосподарського призначення при тому, що вказана земельна ділянка частково належить до земель лісогосподарського призначення, оскільки охоплена матеріалами лісовпорядкування.
Таким чином, подальша наявність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111 в Державному земельному кадастрі порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої повинна перебувати спірна земельна ділянка, оскільки реєстрація у Державному земельному кадастрі частини земельної ділянки з цільовим призначенням землі запасу сільськогосподарського призначення відноситиме її в подальшому до земель комунальної форми, що надасть право Дубечненській сільській раді у будь-який час внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка припиняє існування як об`єкт цивільних прав, а її державна реєстрація скасовується в разі, зокрема скасування державної реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення внаслідок визнання незаконною такої державної реєстрації; а також якщо речове право на земельну ділянку, зареєстровану в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України "Про Державний земельний кадастр", не було зареєстровано протягом року з вини заявника.
Положення аналогічного змісту закріплені також у ч. 10 ст. 24 Закону України "Про Державний земельний кадастр" та п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051, згідно з якими державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі, зокрема ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.
Суд зазначає, що при зверненні до суду з даним позовом прокурором обрано такий спосіб захисту, який може відновити інтереси держави та попередити загрозу порушення права на землі державної власності, а саме скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111.
З урахуванням встановлених судом фактичних обставин, цільове призначення земельної ділянки кадастровий номер 0725082500:03:000:0111, площею 17,8866 га під час її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі незаконно визначено як землі сільськогосподарського призначення, оскільки вона частково розміщена в межах земель лісогосподарського призначення, а саме у межах кварталу 33 виділів 11, 12 Любохинівського лісництва та перебуває у постійному користуванні ДП "Ліси України".
Враховуючи встановлені судом фактичні обставини та наведені приписи законодавства вимога прокурора про усунення перешкод державі в особі уповноваженого органу - Волинської обласної державної (військової) адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111, площею 17,8866 га в Державному земельному кадастрі підлягає до задоволення.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про задоволення позову.
Відповідно із ч.ч. 2-4 ст. 13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Враховуючи зазначене та положення ст.129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору слід покласти на відповідача.

Керуючись ст. 86, 129, 236-238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Усунути перешкоди державі в особі Волинської обласної державної (військової) адміністрації (Київський Майдан, буд. 9, м. Луцьк, Волинська область, код ЄДРПОУ 13366926) у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 0725082500:03:000:0111, площею 17,8866 га в Державному земельному кадастрі.
3. Стягнути з Дубечненської сільської ради (вул. Незалежності, буд.20, с.Дубечне, Ковельський район, Волинська область, код ЄДРПОУ 04332940) на користь Волинської обласної прокуратури (вул. Винниченка, 15, м. Луцьк, Волинська обл., код ЄДРПОУ 02909915) 2422,40 грн витрат по сплаті судового збору. 
4. Накази видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.
Повний текст рішення складено 06.04.2026.

Суддя С. В. Бідюк