ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 квітня 2026 року
м. Хмельницький

Справа № 685/145/25
Провадження № 22-ц/820/642/26
Хмельницький апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Янчук Т.О.
секретар судового засідання Дубова М.В.
з участю представника відповідача
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 685/145/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Сторожуком Юрієм Володимировичем, на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 15 грудня 2025 року у складі судді Турчин-Кукаріної І.В. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача, ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно та скасування державної реєстрації права власності 
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд
в с т а н о в и в :
У лютому 2025 ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки розміром 2,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території колишньої Ординецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області, кадастровий номер 6824785500:04:016:0004, в порядку спадкування за законом, а також скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку розміром 2,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території колишньої Ординецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області, кадастровий номер 6824785500:04:016:0004.
В обґрунтування позову зазначала, що відповідно до рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 20.10.2022 у справі № 685/484/22, яке набрало законної сили 22.11.2022, визнано за нею право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 на 1/2 житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 . 
Позивачка вказувала, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка склала заповіт і заповіла все своє майно на її користь, до складу спадщини зокрема входить право власності на 1/2 частину земельної ділянки розміром 2,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території колишньої Ординецької сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області, кадастровий номер 6824785500:04:016:0004, проте позивачка позбавлена можливості успадкувати спірне майно, отримавши Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючих документів.
Також посилалася, на неможливість успадкувати вказане майно та отримати Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки приватний нотаріус Хмельницького районного нотаріального округу Сурма Г.Ф. своєю постановою № 59/02-31 від 29.05.2024 відмовила їй у видачі Свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що право власності на вказану земельну ділянку, зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за іншою особою ОСОБА_2 . 
Представник ОСОБА_1 - адвоката Сторожук Ю.В. звернувся до суду з клопотанням про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_3 , який був попереднім власником земельної ділянки, що є предметом спору, успадкувавши її після смерті ОСОБА_5 , а згодом подарував зазначену земельну ділянку відповідачу у справі – ОСОБА_2 .
Ухвалою Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 13.08.2025 року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача – ОСОБА_3 .
Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 15 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
ОСОБА_1 та її представник – адвокат Сторожук Ю.В. подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Представник апелянтки вказує на невірне застосування судом норм матеріального права, а саме при вирішення даного спору судом застосовано норми ст.ст. 16, 328, 387, 388, 1216, 1218,1268,1270 ЦК України,натомість на думку представника апелянтки мав застосувати норми ст. ст. 16, 328, 392, 1216, 1218, 1268, 1270 ЦК України, таким чином безпідставно не застосовано норм ст. 392 ЦК України, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.
Заслухавши учасника справи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що ОСОБА_5 був батьком ОСОБА_3 та ОСОБА_4 – матері позивачки ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер 
Померлий ОСОБА_5 на день смерті був головою двору, постійно проживав та був зареєстрований в АДРЕСА_1 і склад його сім`ї на день смерті був: ОСОБА_4 (дочка), ОСОБА_6 (онука), ОСОБА_1 (онука).
У фактичне володіння майном ОСОБА_5 вступила його донька ОСОБА_4 , оскільки вона на час смерті батька та до 2019 року проживала у вказаному будинку. 
24.03.2014 ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповіла все своє майно дочці ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Спадщину після її смерті прийняла її дочка ОСОБА_1 .
Вказані обставини встановлено рішенням Теофіпольського районного суду від 20 жовтня 2022 року у справі № 685/484/22, яким визнано за ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування після ОСОБА_5 на 1/2 житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування після ОСОБА_4 на 1/2 житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Також зі матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_5 заведена спадкова справа № 395/2006 від 18 грудня 2006 року.
ОСОБА_3 відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 грудня 2006 року після смерті ОСОБА_5 набуто право власності на земельну ділянку розміром 2,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Ординецької сільської ради кадастровий номер 6824785500:04:016:0004. 
21 березня 2024 року ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарував ОСОБА_2 земельну ділянку розміром 2,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Ординецької сільської ради кадастровий номер 6824785500:04:016:0004.
Право власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.03.2024 року, номер відомостей про речове право 54228865.
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та судовим рішенням у справі № 685/484/22.
Згідно зі статтями 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
У відповідності до норм статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відповідно статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
За нормами статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).
Як встановлено рішенням Теофіпольського районного суду від 20 жовтня 2022 року у справі № 685/484/22 спадщину після свого батька ОСОБА_5 прийняли його син ОСОБА_3 , який подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, та його дочка - мати позивачки ОСОБА_7 , яка на час смерті спадкодавця проживали разом з ним.
Спадкове майно складається з житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки розміром 2,37 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Ординецької сільської ради кадастровий номер 6824785500:04:016:0004. 
Отже спадкоємцям ОСОБА_5 є ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на підставі п. 5 ст. 1268 ЦК України з моменту відкриття спадщини, тобто з 16 жовтня 2022 року належить по частині земельної ділянки, кадастровий номер 6824785500:04:016:0004, однак Свідоцтво про право на спадщину на всю дану земельну ділянку отримав лише ОСОБА_5 .
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ст.ст. 391, 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Після смерті ОСОБА_7 спадщину за заповітом прийняла її донька позивачка ОСОБА_1 і отже їй на підставі п. 5 ст. 1268 ЦК України з моменту відкриття спадщини, тобто з 17.11.2019 належить частина земельної ділянки, кадастровий номер 6824785500:04:016:0004, в зв`язку з чим вона в силу вимог ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України має право на захист свого порушеного права власності на частину спірної земельної ділянки.
Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як встановлено судом 21 березня 2024 року ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарував відповідачці ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, кадастровий номер 6824785500:04:016:0004, а тому відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем даної земельної ділянки.
Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Водночас згідно частини четвертої даної статті якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на спірне нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Як вказано вище можливість власника витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). 
У постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок, згідно з якими власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.
Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) та багатьох інших.
Отже, особа яка вважає, що безоплатним договором дарування нерухомого майна порушуються його права як власника або законного користувача цього майна має право на витребування цього майна від останнього набувача на підставі ч. 4 ст. 388 ЦК України, що і є належним способом захисту її порушеного права.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2023 року у справі № 362/2707/19 (провадження № 14-21цс22) вказано, що: «належна позивачці 1/2 частки нерухомого майна, а саме житлового будинку та земельної ділянки, є майном, яке може бути витребувано від особи, яка заволоділа ним. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.[...] Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку Верховного Суду України, викладеного в постановах від 02 вересня 2015 року у справі №6-1168цс15 та від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17, а також висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду в постановах від 21 серпня 2018 року у справі № 757/32440/15-ц (провадження № 61-14437св18), від 05 вересня 2018 року у справі № 723/1983/16-ц (провадження №61-22402св18) та від 20 січня 2021 року у справі № 2-4440/11 (провадження № 61-5464св20) про те, що витребувати можна лише індивідуально визначене майно або майно, яке виділено в натурі».
У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає у нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.
Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі дії мають бути ефективними, тобто призводити до того результату, на який вони спрямовані. Інакше кажучи, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. аналогічні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17(пункт 56), від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 33.2), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 58), від 03 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20 (пункт 8.45)).
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 ( пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 ( пункт 76), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).
З урахуванням наведеного, позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, кадастровий номер 6824785500:04:016:0004 та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на дану земельну ділянку не є належними способами захисту права у правовідносинах, що склалися між сторонами. Належним способом захисту прав спадкоємця може бути витребування спадкового майна (його частки) з чужого незаконного володіння (з оцінкою добросовісності набувача та пропорційності втручання у його права) або стягнення вартості належного спадкоємцю та відчуженого без його згоди спадкового майна (його частки).
Така ж правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 26 березня 2025 року в справі № 524/11562/21, від 01 квітня 2026 року в справі № 158/1476/25 за аналогічних правовідносин між сторонами.
З врахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в позові з підстав обрання неналежного способу захисту порушеного права.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують таких висновків, а зводяться лише до цитування норм ЦК України, оцінка яким надана в мотивувальній частині даної постанови.
Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником – адвокатом Сторожуком Юрієм Володимировичем, залишити без задоволення
Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 15 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 квітня 2026 року.

Суддя         А.М. Костенко
Р.С. Гринчук
Т.О. Янчук