П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 600/5381/25-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Григораш В.О. 
Суддя-доповідач - Драчук Т. О. 
30 березня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Драчук Т. О. 
суддів: Смілянця Е. С.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 31 грудня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в листопаді 2025 року позивач, - ОСОБА_1 , звернувся до Чернівецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області щодо проведення нарахування та виплати ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі десяти пенсій відповідно до п.7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Також, позивач просив зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.09.2025 про обчислення і виплати грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV, зарахувавши період проходження строкової військової служби з 07.1984-05.06.1986 на посаді фельдшера медичної служби військової частини НОМЕР_1 до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 31.12.2025 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, викладену у листі від 09.10.2025 №4845-4859/С-17/8/2400/25, щодо зарахування ОСОБА_1 до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, періоду військової служби з 07.1984 - 05.06.1986 на посаді фельдшера медичної служби військової частини НОМЕР_1 , та виплати грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій за віком станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області зарахувати ОСОБА_1 період проходження військової служби з 07.1984 - 05.06.1986 на посаді фельдшера медичної служби військової частини НОМЕР_1 до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно пункту "е" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05 листопада 1991 року №1788-XII.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Чернівецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 26.09.2025 про обчислення спеціального стажу та виплату грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій за віком станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", із обов`язковим урахуванням висновків суду, викладених у мотивувальній частині цього рішення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1211,20 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити.
Апеляційну скаргу відповідач обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та надав неповну оцінку доказам наявним в матеріалах справи.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, підтверджується матеріалами справи, позивач з 08.09.2025 перебуває на обліку в пенсійному органі як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Позивач 26.09.2025 через вебпортал Пенсійного фонду України звернувся до пенсійного органу із заявою про обчислення спеціального стажу та виплату грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій за віком, що не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день призначення пенсії за віком відповідно до пункту 7-1 розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV.
Відповідач листом від 09.10.2025 №4845-4859/С-17/8/2400/25 повідомив позивача про відсутність підстав для задоволення поданої заяви. Зокрема зазначив про те, що у наданій позивачем довідці від 26.09.2025 №1095 не зазначено заклад, в якому позивач проходив службу на посаді медичного працівника, а тому відсутні підстави для зарахування періоду проходження військової служби до стажу, що дає право на виплату грошової допомоги.
Не погоджуючись із вказаною відмовою відповідача, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й виходом на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" будь-якого іншого виду пенсії.
Як вбачається з обставин даної справи, позивач тривалий час працював медичним працівником, що підтверджується записами трудової книжки. Вказане не заперечувалося відповідачем в ході судового розгляду справи.
Згідно довідки №1095 від 26.09.2025, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач проходив строкову військову службу в період з 15.04.1984 – 05.06.1986. При цьому, з 03.07.1984 – 05.06.1986 проходив військову службу на посаді фельдшера середніх медичних спеціалістів. Зазначена довідка видана на підставі облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_2 .
Варто зазначити, що у військовому квитку позивача серії НОМЕР_2 містяться відомості щодо проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 на посаді фельдшера середніх медичних спеціалістів.
Вказана обставина щодо перебування на посаді фельдшера у період військової служби також підтверджується службовою характеристикою молодшого сержанта ОСОБА_1 , виданою тимчасово виконуючим обов`язки начальника медичної служби військової частини НОМЕР_1 , згідно якої позивач під час проходження військової служби перебував на посаді фельдшера медичної служби військової частини НОМЕР_1 .
З огляду на викладене, після призначення пенсії за віком позивач, вважаючи, що має право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV, звернувся до пенсійного органу із заявою про перерахунок спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, та виплату відповідної грошової допомоги.
Проте, відповідач листом повідомив позивача про відсутність підстав для зарахування періоду військової служби з 03.07.1984 – 05.06.1986 до спеціального стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугу років, та виплати грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону №1058-IV.
Посада фельдшера середнього медичного персоналу амбулаторно-поліклінічних закладів передбачена Переліком №909.
Згідно пункту 2 Переліку №168 медична служба (військової частини, корабля, підводного човна, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, навчального центру, військового ліцею) віднесена до амбулаторно-поліклінічних закладів.
Відтак, період проходження позивачем військової служби з 03.07.1984 – 05.06.1986 у медичній службі військової частини НОМЕР_1 на посаді фельдшера безумовно підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, та, відповідно, впливає на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач безпідставно не зарахував до спеціального стажу позивача, що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення"), період проходження ним військової служби з 03.07.1984 – 05.06.1986 на посаді фельдшера медичної служби військової частини НОМЕР_1 , що, в свою чергу, слугувало підставою для помилкового та передчасного висновку про відсутність необхідного спеціального стажу роботи за вислугу років та відмови у виплаті грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
При цьому, суд першої інстанції зауважив, що у межах даного спору судом надається оцінка відмові відповідача виключно в частині не зарахування до спеціального стажу позивача, який дає право на пенсію за вислугу років, періоду проходження військової служби з 03.07.1984 – 05.06.1986 на посаді фельдшера медичної служби військової частини НОМЕР_1 , що призвело до відмови позивачу у виплаті грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за результатами поданої ним заяви від 26.09.2025 через вебпортал Пенсійного фонду України.
З огляду на викладене, зважаючи на суть та характер спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю шляхом визнання протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України Чернівецькій області щодо зарахування до спеціального стажу позивача, який дає право на призначення пенсії за вислугу років, періоду військової служби на посаді фельдшера, і виплати грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України Чернівецькій області повторно розглянути заяву позивача від 26.09.2025, зарахувавши період проходження військової служби з 07.1984 - 05.06.1986 на посаді фельдшера медичної служби військової частини НОМЕР_1 до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно з вимогами ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
В силу ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел передбачено Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV (далі - Закон від 09.07.2003 № 1058-ІV).
Пунктом 7-1 Розділу ХV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV передбачено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е"-"ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення; Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 № 1191 затверджено Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати
Згідно з пунктом 2 Порядку № 1191 до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. № 909 "Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років".
Як встановлено пунктом 5 Порядку №1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.
Таким чином, право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального страхового стажу роботи на певних визначених законодавством посадах й виходом на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної та комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" будь-якого іншого виду пенсії.
Аналогічна правова позиція, викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 20.02.2019 у справі № 462/5636/16-а, від 19.03.2019 у справі № 466/5637/17.
Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", станом на день її призначення. Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати (пункти 6, 7 Порядку №1191).
В свою чергу, згідно з ст. 62 Закону № 1788-XII основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
З матеріалів справи встановлено, що позивач перебуває на обліку в пенсійному органі та отримує пенсію за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Обставини стосовно того, що при призначені пенсії за віком, ОСОБА_1 не отримував будь-якої іншої пенсії, відповідачем не заперечується.
При цьому, підставою для прийняття рішення про відмову у призначення грошової допомоги, стало те, що у наданій позивачем довідці від 26.09.2025 №1095 не зазначено заклад, в якому позивач проходив службу на посаді медичного працівника.
Разом з цим, постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 затверджено Порядок «підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» відповідно до пункту 6 для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймається, окрім іншого, військовий квиток.
Відповідно до пункту 20 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств або установ, організацій або їх правонаступників.
У військовому квитку позивача серії НОМЕР_2 містяться відомості щодо проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 на посаді фельдшера середніх медичних спеціалістів.
Також, згідно довідки №1095 від 26.09.2025, виданої ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач проходив строкову військову службу в період з 15.04.1984 – 05.06.1986. При цьому, з 03.07.1984 – 05.06.1986 проходив військову службу на посаді фельдшера середніх медичних спеціалістів. Зазначена довідка видана на підставі облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_2 .
Відповідно до примітки 3 Переліку №909 робота за спеціальністю в закладах, установах і на посадах до 01 січня 1992 року, яка давала право на пенсію за вислугу років відповідно до раніше діючого законодавства, зараховується до стажу для призначення пенсії за вислугу років.
До 1 січня 1992 року питання пенсійного забезпечення було врегульовано Законом СРСР «Про державні пенсії», статтею 58 якого було визначено, що пенсії за вислугу років, встановлені постановами Уряду СРСР для окремих категорій спеціалістів (учителів, медичних працівників, та інших), призначених до введення в дію цього Закону, зберігаються. Раді Міністрів СРСР доручено визначити порядок подальшого призначення та виплати пенсій за вислугу років.
На виконання статті 58 вказаного Закону постановою Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року №1397 затверджено Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я.
Постановою Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року №1397 «Про пенсії за вислугу років працівникам просвіти, охорони здоров`я та сільського господарства», яка діяла на час проходження позивачем військової служби у рядах Радянської Армії, передбачено, що до складу переліку установ, організацій і посад, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років віднесено лікарняні установи всіх типів і найменувань, в тому числі клініки і клінічні частини, госпіталі, лепрозорії, психіатричні колонії, амбулаторно-поліклінічні заклади всіх типів і найменувань (поліклініки, амбулаторії, диспансери всіх профілів, установи швидкої медичної допомоги і переливання крові, медсанчастини, оздоровчі пункти, медичні кабінети і пункти, фельдшерські та фельдшерсько-акушерські пункти, станції санітарної авіації, рентгенівські станції і пункти, медичні лабораторії та інші). До переліку посад, робота на яких давала право на пенсію за вислугу років, відносились лікарі, зубні лікарі, техніки, фельдшери, помічники лікаря, акушерки, масажисти, лаборанти і медичні сестри - всі незалежно від найменування посади, дезінфекційні інструктори.
Підпунктом «г» пункту 1 Положення про порядок обрахунку стажу для призначення пенсій за вислугу років працівникам освіти та охорони здоров`я, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 17 грудня 1959 року № 1397 встановлено, що лікарям та іншим працівникам охорони здоров`я до стажу роботи за спеціальністю, окрім роботи в установах, організаціях і посадах, робота в яких дає право на пенсію за вислугу років, зараховується служба в складі Збройних Сил СРСР.
Згідно з Переліком закладів охорони здоров`я Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 18 грудня 2013 року № 871, медична служба (військової частини, корабля, підводного човна, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, навчального центру, військового ліцею), медичний пункт (військової частини, вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу вищого навчального закладу, навчального центру, військового ліцею, державного підприємства, організації та установи Міністерства оборони України) віднесені до амбулаторно-поліклінічних закладів охорони здоров`я Збройних Сил України.
Отже, вказані норми дають підстави для висновку, що період військової служби в Збройних Силах до 1 січня 1992 року підлягає зарахуванню до стажу роботи на посадах працівників охорони здоров`я, який дає право на пенсію за вислугу років на підставі пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13 лютого 2018 року у справі №738/1246/15-а, від 27 лютого 2018 року у справі №672/885/17, від 11 грудня 2018 року у справі №701/1231/16-а, від 06 лютого 2019 року у справі №520/7935/17, від 25 квітня 2019 року у справі №607/12395/16-а, від 29.11.2019 у справі №414/53/17, від 21.01.2021 року у справі №310/8663/18.
Також, колегія суддів враховує той факт, що позивач, як до проходження служби в радянській армії, так і після проходження служби працював на посаді фельдшера.
Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що період проходження позивачем військової служби з 03.07.1984 – 05.06.1986 у медичній службі військової частини НОМЕР_1 на посаді фельдшера безумовно підлягає зарахуванню до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII, та, відповідно, впливає на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 розділу XV Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Щодо доводів апелянта в частині відсутності інформації щодо місця проходження служби в межах довідки №1095 від 26.09.2025, колегія суддів зазначає, що дана довідка містить посилання на військовий квиток, в свою чергу з військового квитка серії НОМЕР_2 , вбачається саме в якій військовій частині позивач проходив службу. Отже, доводи апелянта в цій частині не знаходять свого підтвердження.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Відповідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Отже, ст.2 КАС України та ч.4 ст.242 КАС України вказують, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Оскільки, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним у справі доказам та зробив вірний висновок щодо задоволення позовних вимог.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області залишити без задоволення, а рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 31 грудня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Драчук Т. О.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Смілянець Е. С.    Полотнянко Ю.П.