ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 березня 2026 року 	Справа № 280/225/26 м.Запоріжжя	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі судді Киселя Р.В., розглянувши в порядку письмового за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Габуєва Георгія Юрійовича (пр. Соборний, 155/ вул. Миру, буд. 13, прим. 116, м. Запоріжжя, 69126), до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
ВСТАНОВИВ:
12.01.2026 засобами системи «Електронний суд» до Запорізького окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивачка, ОСОБА_1 ), в особі представника – адвоката Габуєва Георгія Юрійовича, до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі – відповідач, ГУ ПФУ в Запорізькій області), в якій позивачка просить суд:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у призначенні позивачці пенсії за віком, оформлене листом від 24.12.2025 року №27543-28542С-02/8-0800/25;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області повторно розглянути заяву позивачки про призначення пенсії за віком від 02.12.2025 року зарахувавши до страхового стажу періоди роботи з 11.08.1982 року відповідно до трудової книжки НОМЕР_1 та періоди навчання у Запорізькому індустріальному інституті з 01.09.1984 по 01.10.1984 року, з 16.02.1986 по 13.03.1986 року та з 20.11.1986 по 23.12.1986 року.
Крім того, просить стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на користь позивачки судовий збір у розмірі 1048,96 грн. та витрати на правову допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Запорізькій області з метою призначенні пенсії за віком. Листом ГУ ПФУ в Запорізькій області від 24.12.2025 року №27543-28542/С-02/8-0800/25 відмовлено у призначенні пенсії за віком. Відмова обґрунтована тим, що в ході контрольних заходів, було виявлено, що період навчання згідно з наданим дипломом НОМЕР_2 перевищує термін 5 років, крім того, перетинається з періодами роботи, тому потребує підтвердження уточнюючою довідкою. Враховуючи вищезазначене, період навчання з 01.09.1984 по 13.06.1990 не зараховано до страхового стажу. Також не зараховано до страхового стажу періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 11.08.1982, оскільки по батькові на титульній сторінці трудової книжки (« ОСОБА_2 ») не відповідає паспортним даним (« ОСОБА_3 » – російською мовою). За підсумками повторного розгляду заяви від 14.10.2025 та документів Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області було прийнято рішення від 06.11.2025 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Згідно з рішенням про відмову, страховий стаж становить 28 років 1 місяць 27 днів. Проте позивачка вважає, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення, неналежний порядок ведення та заповнення будь-якої документації з вини підприємства. Існуючий недолік не може бути підставою для позбавлення особи конституційного права на соціальний захист, зокрема призначення пенсії. Таким чином, зазначені в рішенні про відмову в призначенні пенсії за віком недоліки на титульній сторінці трудової книжки позивачки, а саме зазначення її по батькові « ОСОБА_2 » замість « ОСОБА_3 » носять формальний характер, оскільки наведені в трудовій книжці записи є чіткими та не містять ні виправлень, ні інших позначень, які б давали підстави сумніватись у їх правдивості. Також, в період з 01.09.1984 по 13.06.1990 позивачка навчалася у Запорізькому індустріальному інституті та відповідно до записів трудової книжки працювала на різних посадах а саме: з 02.10.1984 по 15.02.1986 року з 14.03.1986 по 19.11.1986 року з 24.12.1986 по 25.03.1989 року. Оскільки до страхового стажу враховано період догляду за дитиною з 24.08.1987 року до досягнення нею трирічного віку, тому періоди які перебувають поза межами трудових функцій позивачки а саме з 01.09.1984 по 01.10.1984 та з 16.02.1986 по 13.03.1986 року та з 20.11.1986 по 23.12.1986 року повинні бути зараховані до трудового стажу позивачки як період її навчання у вищому навчальному закладі. В зв`язку з чим вважає, що спірне рішення відповідача від 24.02.2025 оформлене у формі листа є протиправним оскільки воно не відповідає критеріям, які встановлені ч. 2 ст.2 КАС України.
Ухвалою від 19.01.2026 відкрито спрощене позовне провадження у справі.
29.01.2026 засобами системи «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він заперечив проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування відзиву посилається на те, що за підсумками повторного розгляду заяви позивачки від 14.10.2025 та документів Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області було прийнято рішення від 06.11.2025 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Згідно з рішенням про відмову, страховий стаж ОСОБА_1 становить 28 років 1 місяць 27 днів. Вважає, що пенсійний орган, відмовляючи у призначенні пенсії позивачці, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також з використанням повноважень з метою, з якою ці повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, добросовісно та розсудливо. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Станом на час розгляду справи відповіді на відзив, а також інших заяв (клопотань, пояснень тощо) від учасників справи до суду не надходило. 
Розглянувши наявні у справі матеріали, судом встановлено наступне.
ОСОБА_1 звернулась до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З урахуванням принципу екстериторіальності розгляд заяви було здійснено Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 22.10.2025 позивачці було призначено пенсію за віком з 29.09.2025, що підтверджується листом відповідача від 24.12.2025 за №27543-28542/С-02/8-0800/25.
Листом від 31.10.2025 за №0800-0305-9/142027 ГУ ПФУ в Запорізькій області звернулось до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області з проханням переглянути рішення про призначення пенсії ОСОБА_1 , в зв`язку з тим, що «При перевірці ЕПС заявниці встановлено, що при призначенні пенсії до страхового стажу зараховано період навчання з 01.09.1984 по13.06.1990, відповідно до диплома НОМЕР_2 від 29.06.1990, але не враховано той факт, що навчання триває п`ять років дев`ять місяців, відсутня інформація щодо форми навчання та надання академічних відпусток. Період навчання перетинається з періодами роботи згідно з записами трудової книжки НОМЕР_1 від 11.08.1982 року».
За результатами перегляду матеріалів електронної пенсійної справи позивачки, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області прийнято рішення про відмову у призначенні пенсії №083950026939 від 06.11.2025 про заміну рішення про призначення пенсії від 22.10.2025.
У рішенні №083950026939 від 06.11.2025 зазначено наступне:
«Пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 60 років.
Вік заявниці – 61 рік 2 місяці.
Необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», для осіб становить 31 рік.
Страховий стаж особи – 28 років 1 місяць 27 днів.
Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у разі відсутності страхового стажу, передбаченого частиною 1 цієї статті, право на призначення пенсії за віком така особа набуде після досягнення віку 63 років за наявності страхового стажу від 24 років. У разі відсутності необхідного страхового стажу право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу від 15 років.
Результати розгляду документів, доданих до заяви:
за доданими документами до страхового стажу не зараховано:
- періоди навчання згідно диплома НОМЕР_2 з 01.09.1984 по 13.06.1990, оскільки навчання перевищує нормативний термін навчання, крім того перетинається з періодами роботи.
- періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 11.08.1982, оскільки по батькові на титульній сторінці трудової книжки не відповідає паспортним даним заявниці (російською мовою).
Висновок: відмовити у призначенні пенсії за віком відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу».
Зазначене рішення направлялось позивачці разом з супровідним листом від 11.11.2025 №0800-0205-8/145214.
На звернення позивачки від 02.12.2025, ГУ ПФУ в Запорізькій області, листом від 24.12.2025 за №27543-28542/С-02/8-0800/25, повідомило позивачку про вищезазначені обставини.
Так, зокрема, у листі від 24.12.2025 за №27543-28542/С-02/8-0800/25 відповідач роз`яснює позивачці, що: «Вашу заяву від 14.10.2025 на призначення пенсії за віком та долучені документи в порядку екстериторіальності було розглянуто Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області та за підсумками розгляду Вам було призначено пенсію за віком з 29.09.2025. В подальшому, в ході контрольних заходів, було виявлено, що період навчання згідно з наданим Вами дипломом НОМЕР_2 перевищує термін 5 років, крім того, перетинається з періодами роботи, тому потребує підтвердження уточнюючою довідкою. Враховуючи вищезазначене, період навчання з 01.09.1984 по 13.06.1990 не зараховано до страхового стажу.
Також не зараховано до страхового стажу періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 11.08.1982, оскільки по батькові на титульній сторінці трудової книжки (« ОСОБА_2 ») не відповідає паспортним даним(« ОСОБА_3 » – російською мовою). 
За підсумками повторного розгляду Вашої заяви від 14.10.2025 та документів Головним управлінням Пенсійного фонду України у Вінницькій області було прийнято рішення від 06.11.2025 про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону №1058 у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. 
Згідно з рішенням про відмову, ваш страховий стаж становить 28 років 1 місяць 27 днів. Щодо рішення про відмову Вас було повідомлено відділом обслуговування громадян №2 (сервісним центром) Головного управління листом від 11.11.2025 № 0800-0205-8/145214 з додаванням копії рішення про відмову.
У разі надання додаткових документів Ви можете повторно звернутися з заявою встановленого зразка та документами, передбаченими Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №1058, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 №22-1. За підсумками розгляду заяви та наданих документів буде прийнято відповідне рішення».
На погодившись з листом ГУ ПФУ у Запорізькій області від 24.12.2025 за №27543-28542/С-02/8-0800/25 позивачка звернулась з даним позовом до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Право на звернення до суду мають особи, права, свободи та інтереси яких порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень на момент звернення. Особа, яка звертається до адміністративного суду за захистом самостійно, визначає спосіб, передбачений статтею 5 КАС України, та обґрунтовує у позовній заяві заявлені вимоги, задоволення яких повинно призвести до поновлення прав, свобод та інтересів.
Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову), є предмет і підстава.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Водночас суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Крім того, чітке визначення предмета позову та суті спірних правовідносин має значення, зокрема, і для правильного обчислення строку звернення до суду.
Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.
Зміст позовних вимог - це вимоги позивача (предмет позову). Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.
Іншими словами зміст позовних вимог - це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову.
Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.02.2024 у справі №990/150/23.
За змістом частини 4 статті 9 КАС України суд повинен: визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
Принцип всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів судом при розгляді адміністративної справи закріплений частиною 1 статті 90 КАС України. Цей принцип передбачає, зокрема, всебічну перевірку доводів сторін, на які вони посилаються в підтвердження своїх позовних вимог чи заперечень на позов.
Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина 2 статті 73 КАС України).
Статтею 72 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В силу правових висновків постанови Верховного Суду від 06.06.2024 у справі №400/1217/23: 1) обов`язок позивача доводити обставини, на які він посилається на обґрунтування своїх доводів, є ключовим аспектом принципу змагальності та рівності в судовому процесі; 2) позивач не може будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, допоки інша сторона не надасть доказів на її спростування (концепція негативного доказу), оскільки такий підхід нівелює саму сутність принципу змагальності; 3) обов`язок доведення обставин, на яких ґрунтуються їх вимоги та заперечення, у рівній мірі покладається на обох сторін. Кожна сторона повинна довести факти, на які вона посилається. При цьому підставу позову повинен довести саме позивач. Позивач повинен подати докази, на яких ґрунтуються його вимоги разом з поданням позовної заяви. В разі неможливості самостійно представити такі докази, позивач повинен про це повідомити суд та зазначити причини, з яких доказ не може бути подано. Крім того, позивач вправі подати до суду клопотання про витребування доказів, із зазначенням причини неможливості самостійного їх представлення та наведенням вжитих ним для цього заходів.; 4) посилання позивача на те, що в силу вимог частини другої статті 77 КАС України обов`язок доказування правомірності рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень покладається на відповідача, не заслуговують на увагу, оскільки визначений цією правовою нормою обов`язок відповідача не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
Статтею 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Реальність (справжність та правдивість) конкретної обставини фактичної дійсності не може бути сприйнята доведеною виключно через неспростування одним із учасників справи (навіть суб`єктом владних повноважень) декларативно проголошеного, але не доказаного твердження іншого учасника справи, позаяк протилежне явно та очевидно прямо суперечить меті правосуддя - з`ясування об`єктивної істини у справі.
Правильність саме такого тлумачення змісту ч. 1 ст. 77 та ч. 2 ст. 77 КАС України підтверджується правовим висновком постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2020 по справі №520/2261/19, що визначений ст. 77 КАС України обов`язок відповідача - суб`єкта владних повноважень довести правомірність рішення, дії чи бездіяльності не виключає визначеного частиною першою цієї ж статті обов`язку позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не приймав жодних рішень щодо відмови позивачці у призначенні пенсії.
Листом від 24.12.2025 за №27543-28542/С-02/8-0800/25 ГУ ПФУ в Запорізькій області тільки повідомило позивачку про наявність рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області від 06.11.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та підстави такої відмови.
Суд наголошує, що зазначений лист не є рішенням пенсійного органу про відмову у призначенні пенсії за віком. 
Тобто відповідач у даній справі не приймав жодних рішень та не вчиняв дій (бездіяльності) направлених на порушення прав позивачки, за захистом яких ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом.
Підсумовуючи викладене суд зазначає, що зі змісту позовних вимог та наявних в матеріалах справи документів не вбачається порушення прав позивачки саме відповідачем у даній справі.
Верховний Суд у постановах від 13 квітня 2023 року у справі №757/30991/18-а, від 12 жовтня 2023 року у справі №160/21190/21, від 15 лютого 2024 року у справі №520/27906/21, від 17 квітня 2024 року у справі №300/3779/23, від 30 червня 2025 року у справі №280/8605/24 та багатьох інших, неодноразово наголошував, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 29 травня 2018 року у справі №800/341/17 та від 12 листопада 2019 року у справі №9901/21/19 зазначила, що вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, якою визначено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до КАС України, у межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин, про захист яких вони просять, від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У постанові від 22 лютого 2024 року у справі №990/150/23 Велика Палата Верховного Суду нагадала усталені підходи, сформовані судовою практикою, що за змістом зазначеної норми це право [вийти за межі позовних вимог] суд може здійснити за результатом розгляду справи за наявності на це підстав. Тобто процесуальний закон надає право (не обов`язок) суду вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів.
Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Відповідно, право особи звернутися до суду із самостійно визначеними позовними вимогами узгоджується з обов`язком суду здійснити розгляд справи в межах таких вимог. Відхилення від такого правила є можливим лише задля ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. (постанови Верховного Суду від 13 квітня 2023 року у справі №757/30991/18-а, від 12 жовтня 2023 року у справі №160/21190/21, від 17 квітня 2024 року у справі №300/3779/23, від 15 лютого 2024 року у справі №520/27906/21, від 24 червня 2025 року у справі №420/5584/24, від 22 жовтня 2025 року у справі №420/3824/25 та інші).
В даному випадку суд не знаходить обґрунтованих підстав для виходу за межі заявлених вимог.
Таким чином, позивачкою не доведено та документально не підтверджено обґрунтованість заявлених вимог.
Враховуючи наведене, суд не встановив протиправності рішення (дій або бездіяльності) відповідача, в зв`язку з чим позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст.143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Питання щодо розподілу судових витрат врегульовані ст.139 КАС України.
В силу положень статті 139 КАС України судові витрати (у тому числі витрати на правничу допомогу) стягуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень виключно у разі задоволення позовних вимог.
Ураховуючи ту обставину, що судом відмовлено у задоволенні позову, то й відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат (в тому числі і витрат на правову допомогу).
Вказана правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2023 року у справі №640/17086/20.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), в особі представника – адвоката Габуєва Георгія Юрійовича (пр. Соборний, 155/ вул. Миру, буд. 13, прим. 116, м. Запоріжжя, 69126), до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (пр. Соборний, буд. 158-б, м. Запоріжжя, 69005) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії - відмовити. 
Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення у повному обсязі складено та підписано «12» березня 2026 року.

Суддя Р.В. Кисіль