ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 лютого 2026 року	справа № 380/24373/25	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Коморного О.І., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 про визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 та зобов`язання вчинити дії.
Обставини справи.
До Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогами:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 23.01.2024 із застосуванням заниженої розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі 1762,00 грн;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок та доплату ОСОБА_1 належних сум грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премій, матеріальних допомог та інших видів грошового забезпечення) за період з 29.01.2020 по 23.01.2024, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а саме: з 01.01.2020 — 2102 грн; з 01.01.2021 — 2270 грн; з 01.01.2022 — 2481 грн; з 01.01.2023 — 2684 грн; з 01.01.2024 по 23.01.2024 — 3028 грн, з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 23.01.2024, із застосуванням січня 2020, січня 2021, січня 2022, січня 2023 та січня 2024 року як базових місяців (у зв`язку з підвищенням посадових окладів), з нарахуванням та виплатою індексації-різниці та поточної індексації, з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України № 2050-ІІІ на суми донарахованого грошового забезпечення за весь час затримки по день фактичної виплати.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходив військову службу у Збройних Силах України, виконуючи конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України. Проходження служби, зокрема, відбувалося у складі Військової частини НОМЕР_1 . Відповідно до записів у військовому квитку та наказів командування, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) № 1881-с від 29.11.2019 позивача було зараховано до списків особового складу частини, після чого він приступив до виконання службових обов`язків.
Надалі, наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 20 від 23.01.2024 позивача було переведено до військової частини НОМЕР_3 для подальшого проходження служби. Цим же наказом, з 23 січня 2024 року, позивача було виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та знято з усіх видів забезпечення.
Окремо позивач акцентував увагу суду на тому факті, що під час проходження служби у відповідача, а також під час проведення розрахунку при виключенні зі списків частини, його права на належне, повне та своєчасне грошове забезпечення були грубо порушені. Провівши аналіз отриманих виплат, позивач встановив факти системного заниження посадових окладів та окладів за військовим званням.
Зокрема, позивач вказує, що протягом усього спірного періоду (з січня 2020 року по січень 2024 року) відповідач нараховував грошове забезпечення, протиправно застосовуючи як розрахункову величину «заморожений» прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01.01.2018 року (1762,00 грн). Такі дії, на переконання позивача, прямо суперечать вимогам пункту 4 Постанови КМУ № 704 (в редакції, що діє з 29.01.2020) та Законам України про Державний бюджет на відповідні роки.
Позивач наголошує, що ігноруючи щорічне зростання прожиткового мінімуму (до 2102 грн у 2020 р., 2270 грн у 2021 р., 2481 грн у 2022 р., 2684 грн у 2023 р. та 3028 грн у 2024 р.), відповідач штучно занизив базу для нарахування основного грошового забезпечення позивача. Це, в свою чергу, призвело до суттєвої недоплати всіх додаткових видів забезпечення (надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премій, матеріальної допомоги на оздоровлення та вирішення соціально-побутових питань), які обчислюються у відсотковому відношенні від посадового окладу.
Щодо індексації грошового забезпечення позивач зазначив, що всупереч вимогам Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку № 1078, відповідач не проводив належного нарахування та виплати індексації грошового забезпечення. Зокрема, через непроведення перерахунку окладів у зв`язку зі зростанням прожиткового мінімуму, відповідач протиправно не змінював «базовий місяць» для обчислення індексу споживчих цін (залишаючи його на рівні березня 2018 року). Внаслідок цього, у періоди інфляції позивачу не нараховувалася та не виплачувалася поточна індексація та індексація-різниця, що призвело до знецінення його доходів.
Ухвалою від 17 грудня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
У поданому до суду відзиві відповідач проти позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі.
В обґрунтування своєї позиції відповідач вказує, що органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За твердженням відповідача, посадові оклади та оклади за військовим званням на сьогоднішній день не змінилися, оскільки їх розмір регулюється постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 (далі — Постанова № 704) у фіксованому розмірі з прив`язкою до прожиткового мінімуму станом на 1 січня 2018 року (1762 грн) та не підлягають коригуванню.
Відповідач наголошує, що пунктом 4 Постанови № 704 чітко встановлено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 і 14.
Крім того, відповідач зазначає, що з метою визначення посадових окладів осіб офіцерського складу Збройних Сил України, Міністерством оборони України на виконання Постанови № 704 видано наказ від 01.03.2018 № 90 «Про встановлення тарифних розрядів за посадами осіб офіцерського складу Збройних Сил України». При цьому, відповідно до пунктів 8, 9 частини першої статті 40 Бюджетного кодексу України, розмір мінімальної заробітної плати та розмір прожиткового мінімуму на відповідний бюджетний період визначаються Законом про Державний бюджет України.
У відзиві Військова частина НОМЕР_1 також зауважує, що з 29 січня 2020 року пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 втратив чинність у зв`язку з набранням законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18. У зв`язку з цим позивач вважає, що виникли підстави для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Проте відповідач вважає такі твердження позивача помилковими. Зокрема, Військова частина НОМЕР_1 стверджує, що пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності 01.01.2017, встановлено, що після набрання чинності цим Законом мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. Тому, на думку відповідача, згідно з Постановою № 704 (в редакції Постанови № 103), розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням є стала величина — розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018.
Ухвалою від 21 січня 2026 року суд задовольнив клопотання позивача та витребував у відповідача належним чином засвідчені копії довідок про нараховане та виплачене грошове забезпечення, розрахунки індексації та витяги з наказів. 26 січня 2026 року на виконання вимог ухвали суду від відповідача надійшли витребувані документи.
Оскільки відсутні клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Суд всебічно і повно з`ясував всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та 
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 29.11.2019 № 188-РС позивача зараховано до списків особового складу частини та призначено на відповідну посаду. Цей факт підтверджується наявною у матеріалах справи копією військового квитка серії НОМЕР_4 .
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 23.01.2024 № 20, старшого солдата ОСОБА_1 , який перебував на посаді старшого навідника 1 мінометного взводу 2 мінометної батареї НОМЕР_5 механізованого батальйону, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 23 січня 2024 року. Підставою для виключення стало вибуття позивача до нового місця служби — військової частини НОМЕР_3 (на виконання наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) від 16.01.2024 № 58-РС).
З матеріалів справи та наданих довідок судом встановлено, що у спірний період проходження служби з 29.01.2020 по 23.01.2024 нарахування грошового забезпечення позивачу відповідач здійснював, використовуючи для визначення розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням розрахункову величину — прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня 2018 року (1762,00 грн), помножений на відповідні тарифні коефіцієнти.
Окрім того, з наданих відповідачем довідок встановлено, що обчислення індексації грошового забезпечення позивача у спірний період проводилося із застосуванням «базового місяця» — березня 2018 року. При цьому в окремі періоди індексація не нараховувалася зовсім або виплачувалася не в повному обсязі.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо застосування при обчисленні грошового забезпечення прожиткового мінімуму станом на 01.01.2018, а не станом на 01 січня відповідного календарного року, в якому здійснювалось нарахування, а також не погоджуючись із неналежним нарахуванням індексації, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом. 
При вирішенні адміністративного спору суд керувався положеннями Конституції України та законів України, що регулюють спірні правовідносини.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Абзацом п`ятим статті 17 Конституції України встановлено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі — Закон № 2011-XII).
Відповідно до статті 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
На виконання зазначених норм Закону Кабінет Міністрів України 30 серпня 2017 року прийняв постанову № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі — Постанова № 704).
Пунктом 4 Постанови № 704 (в первинній редакції, що діяла на момент її прийняття) передбачалося, що розміри посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Згодом, пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі — Постанова № 103) до пункту 4 Постанови № 704 були внесені зміни. Зокрема, пункт 4 Постанови № 704 було викладено у новій редакції, якою встановлено, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14. Тобто, розрахункову величину було зафіксовано на рівні прожиткового мінімуму станом на 01 січня 2018 року, який становив 1762 гривні.
Однак, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови № 103.
Суд вважає за необхідне зазначити, що наслідком визнання протиправним та скасування пункту 6 Постанови № 103 є відновлення дії пункту 4 Постанови № 704 у редакції, яка діяла до внесення змін Постановою № 103. Тобто, починаючи з 29 січня 2020 року (з дня набрання законної сили рішенням у справі № 826/6453/18), відновила дію редакція пункту 4 Постанови №704, яка передбачала визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовими (спеціальними) званнями шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, на тарифний коефіцієнт.
При цьому, суд звертає увагу на те, що встановлене положеннями пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-VІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» обмеження щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини жодним чином не впливає на спірні правовідносини. Такою розрахунковою величиною у спірних правовідносинах є прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року, а не мінімальна заробітна плата.
Аналогічну правову позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 та Верховним Судом у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 400/6214/21.
Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що дії відповідача щодо застосування заниженої розрахункової величини (1762 грн) при нарахуванні грошового забезпечення позивача у період з 29 січня 2020 року по 19 травня 2023 року є протиправними. Відтак, у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок грошового забезпечення позивача за вказаний період виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам за період після 20 травня 2023 року, суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481 «Про скасування підпункту 1 пункту 3 змін... та внесення зміни до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 р. № 704» (далі — Постанова № 481), яка набрала чинності 20 травня 2023 року, абзац перший пункту 4 Постанови № 704 викладено в новій редакції: «Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та деяких інших осіб розраховуються виходячи з розміру 1762 гривні та визначаються шляхом множення на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.»
Відповідач, посилаючись на вказану норму, вважає правомірним застосування фіксованої величини 1762 грн при обчисленні грошового забезпечення позивача у 2023-2024 роках. Однак суд критично оцінює такі доводи з огляду на таке.
Згідно з частинами першою-третьою статті 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України. У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.
Прожитковий мінімум є базовим державним соціальним стандартом, який щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік (на 2023 рік він становив 2684 грн, на 2024 рік — 3028 грн).
При вирішенні цього спору суд враховує актуальний правовий висновок Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду, викладений у постанові від 17 лютого 2026 року у справі № 520/5814/24.
У вказаній постанові Верховний Суд відступив від попередньої практики застосування Постанови № 481 та сформував новий правовий висновок. Суд касаційної інстанції наголосив, що положення пункту 4 Постанови № 704 (в редакції Постанови № 481) замінюють державний соціальний стандарт (прожитковий мінімум) на сталу величину 1762 грн, що не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили — Закону України про Державний бюджет на відповідний рік.
Верховний Суд підкреслив, що з огляду на визначені в статті 7 КАС України засади пріоритетності законів над підзаконними актами, суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які суперечать законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи були вони чинними на момент виникнення спірних відносин. Таким чином, пункт 4 Постанови № 704 підлягає застосуванню у спірних правовідносинах у його первинній редакції, яка не суперечить закону. А саме: із використанням для визначення розміру посадового окладу та окладу за військовим званням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (через його законодавче збільшення на відповідний рік).
З огляду на викладене, дії Військової частини НОМЕР_1 щодо застосування фіксованої величини 1762 грн при нарахуванні грошового забезпечення позивача у період з 20 травня 2023 року по дату звільнення (23 січня 2024 року) є протиправними. Суб`єкт владних повноважень зобов`язаний був застосовувати норми законів про Державний бюджет України на 2023 та 2024 роки.
За сукупністю наведених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі за весь заявлений період, а саме: шляхом зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та доплату належних сум грошового забезпечення позивача за весь період з 29 січня 2020 року по 23 січня 2024 року включно, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (а саме: з 01.01.2020 — 2102 грн; з 01.01.2021 — 2270 грн; з 01.01.2022 — 2481 грн; з 01.01.2023 — 2684 грн; з 01.01.2024 по 23.01.2024 — 3028 грн), з урахуванням раніше виплачених сум.
Щодо позовних вимог в частині зобов`язання відповідача провести нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, суд зазначає наступне.
Нормативно-правове регулювання інституту індексації.
При вирішенні спору суд виходить з того, що відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 48 Конституції України встановлено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Суд керується положеннями статті 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» від 05 жовтня 2000 року № 2017-III, якою імперативно визначено, що індексація доходів населення, яка встановлюється для підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності їх грошових доходів в умовах зростання цін, є державною соціальною гарантією, обов`язковою для виконання всіма підприємствами, установами і організаціями незалежно від форм власності.
Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначив, що державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Індексація заробітної плати (грошового забезпечення) є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці. Через індексацію держава намагається реалізувати право громадян на достатній життєвий рівень, компенсуючи вплив інфляційних процесів на їхні доходи.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначає спеціальний Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року № 1282-XII (далі — Закон № 1282-XII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1282-XII, індексація грошових доходів населення — це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Частиною п`ятою цієї ж статті визначено, що індексація грошових доходів населення здійснюється за місцем їх отримання за рахунок відповідних коштів.
Статтею 4 Закону № 1282-XII встановлено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону.
Частиною шостою статті 5 Закону № 1282-XII визначено, що проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів Пенсійного фонду України та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
Водночас, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Кечко проти України» (заява № 63134/00), де Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти або закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними. Тобто, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (рішення у справі «Бурдов проти Росії» № 2, заява № 33509/04).
Відповідно до статті 6 Закону № 1282-XII у разі виникнення спору з питань індексації грошових доходів населення він вирішується у судовому порядку.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі — Порядок № 1078).
Пунктом 1-1 Порядку № 1078 визначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка.
Згідно з пунктом 2 Порядку № 1078 індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби.
Пунктом 4 Порядку № 1078 передбачено, що індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, встановлений для відповідних соціальних і демографічних груп населення, індексації не підлягає. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.
Особливості проведення індексації при підвищенні доходів визначені пунктом 5 Порядку № 1078. Так, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначених у пункті 2 цього Порядку, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків. Обчислення індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації здійснюється з місяця, наступного за місяцем підвищення зазначених грошових доходів населення.
Суд наголошує, що положеннями Порядку № 1078 визначено чіткий механізм індексації, який пов`язує момент визначення так званого «базового місяця» саме з фактом підвищення тарифних ставок (окладів). При цьому, згідно з абзацом 4 пункту 5 Порядку № 1078, якщо розмір підвищення грошового доходу не перевищує суму індексації, що склалась у місяці підвищення доходу, сума індексації у цьому місяці визначається з урахуванням розміру підвищення доходу і розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу (так звана «індексація-різниця»).
Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення є однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, а її нарахування та виплата не залежить від волевиявлення роботодавця чи наявності бюджетних асигнувань, а є прямим обов`язком держави в особі відповідних суб`єктів владних повноважень.
Судом встановлено, що у спірний період відповідач обчислював індексацію грошового забезпечення позивача, використовуючи як «базовий» місяць березень 2018 року (місяць набрання чинності Постановою КМУ № 704). Позивач просить суд зобов`язати військову частину змінити базові місяці на січень 2020, 2021, 2022, 2023 та 2024 років, мотивуючи це тим, що у вказані місяці зростав прожитковий мінімум, а отже, мав зростати і посадовий оклад.
Суд вважає такі доводи позивача помилковими та такими, що ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, з огляду на таке.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення визначені Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 (далі — Порядок № 1078).
Відповідно до пункту 5 Порядку № 1078, у разі підвищення тарифних ставок (окладів), стипендій, виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, значення індексу споживчих цін у місяці, в якому відбувається підвищення, приймається за 1 або 100 відсотків (тобто цей місяць стає «базовим»).
Системний аналіз вказаної норми свідчить про те, що зміна базового місяця для нарахування індексації відбувається виключно у випадку прийняття Кабінетом Міністрів України відповідного рішення про безпосереднє підвищення тарифних ставок (окладів) працівників/військовослужбовців.
Щорічне автоматичне зростання прожиткового мінімуму для працездатних осіб, передбачене Законами України про Державний бюджет на відповідний рік, не є тотожним прийняттю Урядом рішення про підвищення посадових окладів у розумінні пункту 5 Порядку № 1078. Останнє системне підвищення окладів військовослужбовців відбулося 01 березня 2018 року на підставі Постанови КМУ № 704. Відтак, дії відповідача щодо застосування березня 2018 року як базового місяця для обчислення індексації у період 2020– 2022 років є правомірними.
Щодо періоду з 01.01.2023 по 31.12.2023. Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03.11.2022 № 2710-IX дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» було зупинено на 2023 рік. Таким чином, у 2023 році законодавча підстава для проведення індексації (будь-якої: поточної чи фіксованої) була відсутня в принципі.
Щодо періоду з 01.01.2024 по 23.01.2024. 
Статтею 39 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-IX визначено, що обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з 1 січня 2024 року. 
Законодавець запровадив спеціальне правило обчислення індексу на 2024 рік (фактично обнулив його), що виключає можливість перенесення на цей період «індексації-різниці» або застосування січня 2024 року як базового місяця з тих підстав, які наводить позивач. Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідач порушив вимоги ст. 39 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» за період служби позивача у січні 2024 року (до 23.01.2024).
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту прав та обґрунтованість заявлених вимог, суд вважає, що вимога про зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплату індексації із застосуванням січня 2020, 2021, 2022, 2023 та 2024 року як базових місяців не ґрунтується на вимогах закону.
Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позовних вимог в частині перерахунку індексації грошового забезпечення необхідно відмовити повністю.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд зазначає наступне.
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України від 19 жовтня 2000 року № 2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 (далі - Порядок № 159).За статтею 1 Закону № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян та інші (стаття 2 Закону № 2050).
Відповідно до статті 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
При вирішенні даної вимоги суд враховує актуальну правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у постанові від 29 травня 2025 року у справі № 640/12053/21 (адміністративне провадження № К/990/38312/23), яка стосувалася аналогічних правовідносин. 
У зазначеній постанові Верховний Суд, аналізуючи положення статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ, дійшов висновку, що використане у статті 3 формулювання «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.
Верховний Суд наголосив, що наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність виплату компенсації втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Зміст і правова природа спірних правовідносин дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.
Такий підхід до розуміння зазначених норм права сформульований Верховним Судом України (наприклад, у постанові від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11) та підтримується усталеною практикою Верховного Суду (зокрема, у постановах від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 23 лютого 2021 року у справі № 803/1423/17, від 29 квітня 2021 року у справі № 240/6583/20).
Доводи про те, що позовна вимога про стягнення компенсації є передчасною, оскільки основна сума боргу (недоплачене грошове забезпечення) ще не нарахована та не виплачена, є помилковими та суперечать висновкам Верховного Суду. У випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину належних доходів, така особа має право на компенсацію втрати доходів за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів. Відкладення вирішення питання про стягнення компенсації до моменту фактичного виконання відповідачем рішення суду (тобто до моменту фактичної виплати боргу) змусить Позивача повторно звертатися до суду з новим позовом, що є неефективним способом захисту порушеного права та суперечить завданню адміністративного судочинства, визначеному статтею 2 КАС України, щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення спору.
Крім того, суд враховує висновок Верховного Суду у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20 (на яку є посилання у постанові від 29.05.2025 у справі № 640/12053/21), згідно з яким невиплата компенсації у місяць виплати заборгованості сама по собі свідчить про відмову її виплатити та не потребує окремого досудового звернення з цього приводу.
Також, відповідно до пункту 168.5 статті 168 Податкового кодексу України суми податку на доходи фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, компенсуються таким особам у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (Порядок № 44). 
Відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, грошова компенсація виплачується громадянам України, які відповідно до законодавства мають статус військовослужбовця, а також особам, звільненим із служби, для відшкодування утриманих сум податку з їх грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, право на які вони набули у зв`язку з виконанням обов`язків під час проходження служби.
Виплата грошової компенсації здійснюється одночасно з виплатою грошового забезпечення. Грошова компенсація виплачується за місцем одержання грошового забезпечення у розмірі суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошового забезпечення.
Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що зобов`язання відповідача здійснити виплату донарахованих сум грошового забезпечення повинно супроводжуватися одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, утриманих з цих виплат.
Згідно зі статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Частиною другою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, за сукупністю наведених обставин, враховуючи правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», а доказів понесення інших судових витрат матеріали справи не містять, питання про розподіл судових витрат судом не вирішується.
Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
у х в а л и в:
1. Позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 23 січня 2024 року із застосуванням розрахункової величини — прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року.
3. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_6 ) належних сум грошового забезпечення (посадового окладу, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, надбавки за особливості проходження служби, премій, матеріальних допомог та інших видів грошового забезпечення) за період з 29 січня 2020 року по 23 січня 2024 року включно, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року (2020, 2021, 2022, 2023, 2024 роки відповідно), з урахуванням раніше виплачених сум, та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
4. Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 (адреса: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ: НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_6 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати відповідно до Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» на суми грошового забезпечення та індексації, які будуть донараховані на виконання цього судового рішення, за весь час затримки по день фактичної виплати.
6. У задоволенні інших позовних вимог щодо перерахунку індексації грошового забезпечення із застосуванням нових базових місяців – відмовити.
7. Судові витрати розподілу не підлягають.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі статтею 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його складення в порядку письмового провадження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 
Рішення набирає законної сили, згідно зі статтею 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складений 20 лютого 2026 року.
Суддя Коморний О.І.