ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/15127/23 Судді першої інстанції: Кушнова А.О.
Дудін С.О., Щавінський В.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді - Файдюка В.В.,
суддів - Карпушової О.В., Мєзєнцева Є.І.,
при секретарі - Масловській К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року у справі за адміністративним позовом Сіньцзян Комм`юнікейшнз Констракшн Груп Ко., ЛТД., (Китайська Народна Республіка), що діє через зареєстроване в Україні постійне Представництво «Xinjiang Communications Construction Group Co., Ltd» (Сіньцзян Комм`юнікейшнз Констракшн Груп Ко., ЛТД.), до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:
У квітні 2023 року Сіньцзян Комм`юнікейшнз Констракшн Груп Ко., ЛТД., (Китайська Народна Республіка) (далі - Компанія), що діє через зареєстроване в Україні постійне Представництво «Xinjiang Communications Construction Group Co., Ltd» (Сіньцзян Комм`юнікейшнз Констракшн Груп Ко., ЛТД.) (далі - позивач, Представництво), звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (далі - відповідач, ГУ ДПС у м. Києві) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 16.01.2023 №00043840702, №00043870702 та №00043890702.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 31.01.2025 позов задоволено повністю.
При цьому суд першої інстанції виходив з того, що перераховані кошти в сумі 3 848 539,70 доларів США є авансовим гарантійним платежем, який у зв`язку з припиненням контракту було повернуто замовнику, що виключає нарахування позивачем зобов`язань з податку на додану вартість на вказану суму. Крім того, суд наголосив, що при донарахуванні податкових зобов`язань з податку на додану вартість на витрати по витратах з незавершеного будівництва контролюючий орган безпідставно включив до них витрати, що не належать до об`єкта оподаткування податком на додану вартість, не врахував помилку у рахунку 23, а також того, що частина суми, з якої обчислено податок, вже була відображена позивачем у складі витрат на підставі висновків попередньої перевірки. Суд першої інстанції також зазначив, що виконання договірних зобов`язань в частині поставки товарів позивачу ТОВ «Партнер Постач» і ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» підтверджується наявними у матеріалах справи документами, що нівелює твердження податкового органу про безпідставність віднесення витрат на їх придбання до складу податкового кредиту. Окрім цього суд вказав, що належними і допустимими доказами підтверджується реальність господарської операції Представництва з ТОВ «ТВК «Баско», а негативні наслідки, пов`язані з можливим порушенням вказаним контрагентом податкового законодавства, не можуть мати вплив на позивача. Поряд з іншим суд зауважив, що вивезені за межі України транспортні засоби продовжували використовуватися Представництвом у власній господарській діяльності.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати його та прийняти постанову, якою відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування своїх доводів зазначає, що судом залишено поза увагою, що доказів фактичного списання коштів матеріали справи не містять, а відтак за умови виконання у повному обсязі оплачених на 3 848 539,70 доларів США робіт Представництво було зобов`язано нарахувати на цю суму податкові зобов`язання. Підкреслює, що сума неоплаченого залишку по рахунку 23 склала 223 836 680 грн, а відтак з огляду на фактичне виконання робіт витрати з незавершеного будівництва є звичайною ціною для визначення бази оподаткування податком на додану вартість. Поряд з цим відповідач наголошує, що судом зроблені помилкові висновки про поставку позивачу товарів ТОВ «Партнер Постач» і ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой», а також не враховано безтоварність господарських операцій з ТОВ «ТВК «Баско» з огляду на ненадання Представництвом первинних документів, обриву ланцюга постачання, неможливість виконання господарських зобов`язань та наявність рішення про ризиковість відповідного контрагента. Окремо звертає увагу на безпідставність висновків суду про те, що вивезені за територію України транспортні засоби продовжують використовуватися у господарській діяльності Представництва.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2025 апеляційну скаргу залишено без руху.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2025 відмовлено у задоволенні клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення та відмовлено у відкритті апеляційного провадження.
Постановою Верховного Суду від 28.08.2025 касаційну скаргу ГУ ДПС у м. Києві задоволено, ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 21.04.2025 скасовано, справу № 320/15127/23 направлено до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Після усунення визначених в ухвалі від 15.09.2025 про залишення апеляційної скарги без руху недоліків ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 06.10.2025 відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу Представництво просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з мотивів і підстав, що збігаються із змістом рішення суду першої інстанції. Водночас, указаний відзив судом апеляційної інстанції не приймається до розгляду, оскільки він поданий поза межами встановленого в ухвалі від 06.10.2025 строку і позивачем не наведено поважних причин пропуску такого строку.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026 продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 10.03.2026, яке було відкладено на 07.04.2026.
У судовому засіданні представники відповідача доводи апеляційної скарги підтримали та просили суд її вимоги задовольнити повністю.
Представник позивача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що у грудні 2022 року - січні 2023 року працівниками ГУ ДПС у м. Києві відповідно до пп. 78.1.5 п. 78.1 ст. 78 Податкового кодексу України (далі - ПК України), на підставі наказу від 28.12.2022 №5991-п проведено документальну позапланову виїзну перевірку Представництва щодо дотримання податкового законодавства при декларуванні від`ємного значення з податку на додану вартість за липень 2022 року з питань, що стали предметом оскарження.
У ході перевірки встановлено порушення позивачем:
- п. 198.5, абз. «г» п. 198.5 ст. 198, п. 189.1 ст. 189, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200, п. 188.1 ст. 188, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.10 ст. 201, пп. 198.1, пп. 198.3 ст. 198 ПК України, в результаті чого встановлено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду рядка 21 декларації з податку на додану вартість за липень 2022 року у сумі 20 622 515 грн, заниження податку на додану вартість за липень 2022 року у сумі 42 857 537 грн;
- п. 201.1, п. 201.4, п. 201.10 ст. 201 ПК України в частині відсутності реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних на суму 63 400 727 грн.
На підставі викладених в акті перевірки висновків відповідачем 16.01.2023 прийняті податкові повідомлення-рішення:
- форми «Р» №00043840702, яким Представництву за порушення вимог п. 198.5, абз. «г» п. 198.5 ст. 198, п. 189.1 ст. 189, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200, п. 188.1 ст. 188, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.10 ст. 201, пп. 198.1, пп. 198.3 ст. 198 ПК України збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 53 571 921,00 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням 42 857 537 грн та штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 10 714 384 грн;
- форми «В4» №00043870702, яким Представництву за порушення вимог п. 198.5, абз. «г» п. 198.5 ст. 198, п. 189.1 ст. 189, п. 185.1 ст. 185, п. 187.1 ст. 187, п. 200.1, п. 200.2 ст. 200, п. 188.1 ст. 188, п. 201.1, п. 201.4, п. 201.10 ст. 201, пп. 198.1, пп. 198.3 ст. 198 ПК України зменшено розмір від`ємного значення з податку на додану вартість на суму 20 622 515 за липень 2022 року;
- форми «ПН» №00043890702, яким до Представництва за порушення п. 201.1, п. 201.4, п. 201.10 ст. 201 ПК України штраф у сумі 8 621 308,00 грн.
За наслідками адміністративного оскарження вказані індивідуальні акти залишені без змін рішенням ДПС України від 30.03.2023 №7845/6/99-00-06-01-03-06.
Вирішуючи питання про правомірність спірних податкових повідомлень-рішень, суд першої інстанції встановив таке.
10.10.2017 між Державним агентством автомобільних доріг України «Укравтодор», як замовником, та Компанією укладено контрактну угоду на виконання робіт з покращення безпеки руху (реконструкція та капітальний ремонт) відповідно до рекомендацій EuroRAP на ділянці автомобільної дороги М-12 Стрий - Тернопіль - Кіровоград - Знам`янка (через м. Вінницю), км 291+240 - км 332+052.
Згідно з доданими до вказаної контрактної угоди відомостями (т. 3 а.с. 59) час виконання робіт становить 540 днів.
На виконання вказаного контракту 05.03.2018 замовник перерахував Компанії авансовий платіж у загальному розмірі 3 848 539,70 доларів США для здійснення останнім передбачених контрактом робіт (п. 14.2 контрактної угоди).
Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, 03.06.2019 дію контракту припинено замовником у зв`язку з істотним порушенням Компанією контрактних зобов`язань.
01.08.2019 Державне агентство автомобільних доріг України листом №1911/1/9.1-10 звернулось до емітента банківської гарантії - Bank of China з вимогою щодо проведення оплати авансового платежу (т. 3 а.с. 142-145).
Bank of China (гарант) листом повідомив заявнику, що виплата за зазначеною гарантією неможлива, оскільки ним отримано припис від Народного суду проміжної інстанції міста Урумчі Сіньцзян-Уйгурського автономного району від 15.08.2019, який забороняє будь-які платежі згідно вказаної банківської гарантії.
При цьому з матеріалів справи вбачається, що 17.01.2024 з Компанії на підставі рішення Народного суду середньої інстанції Сіньцзян-Уйгурського автономного району міста Урумчі Китайської Народної Республіки від 19.12.2023 обслуговуючим банком списано суму грошових коштів у розмірі 3 848 539,70 доларів США (т. 5 а.с. 100-104).
Крім того, у ході перевірки встановлено наявність незавершеного виробництва по реконструкції капітальному ремонту доріг на рахунку 231 «Основне виробництво» на суму 309 947 755,68 грн, де:
- 144 920 126,68 грн - сума незавершеного виробництва, з урахуванням Дт сальдо на01.02.2019 у розмірі 37 634 155,33 грн, що відображена підприємством по Дт 23 та Кт 13, 20, 22, 37, 47, 63, 65, 66 рахунків;
- 165 027 629,00 грн - сума незавершеного виробництва, що відображена по Дт 231«Основне виробництво» та Кт 442 «Непокриті збитки».
Сума незавершеного виробництва по Державному агентству автомобільних доріг України «Укравтодор» станом на 31.07.2022 складає 309 947 755,68 грн.
Сума неоплаченого залишку по 23 рахунку, пов`язаного з будівництвом дороги, склала 223 836 680,00 грн (309 947 755,68 грн - 86 111 076 грн).
Ураховуючи зазначене, ГУ ДПС у м. Києві дійшло висновку, що фактично роботи з реконструкції та капітального ремонту доріг М-12 та М-03 Представництвом були виконані, а тому витрати по незавершеному будівництву станом на 31.07.2022 є звичайною ціною для визначення бази оподаткування робіт з реконструкції та капітального ремонту автомобільної дороги М-12. Відтак позивачем протиправно не нараховано податкові зобов`язання з ПДВ у розмірі 44 767 336,00 грн (223 836 680,00грн х 20%).
Судом першої інстанції також встановлено, що у бухгалтерському обліку Представництва на рахунку 231 Дт сальдо на 01.02.2019 становить 37 634 155,33 грн, у своєму складі містить:
- Дт 23 на суму 2 660 823,20 грн - витрати на відрядження / Кт 3721 «Облік операцій із підзвітними особами»;
- Дт 23 на суму 23 613,71 грн - компенсація відпустки / Кт 47 «Забезпечення майбутніх витрат і платежів»;
- Дт 23 на суму 1 199 851,41 грн - відрахування на загальнообов`язкове страхування / Кт 65«Розрахунки за страхуванням»;
- Дт 23 на суму 5 344 669,43 грн - нарахована заробітна плата / Кт 66 «Розрахунки за заробітною платою».
Водночас, у бухгалтерському обліку Представництва на рахунку 231 Дт сальдо на01.07.2019 становить 107 285 971,35 грн, у своєму складі містить:
- Дт 23 на суму 286 062,00 грн - витрати на відрядження / Кт 3721 «Облік операцій із підзвітними особами»;
- Дт 23 на суму 389 298,12 грн - компенсація відпустки / Кт 47 «Забезпечення майбутніх витрат і платежів»;
- Дт 23 на суму 819 071,80 грн - відрахування на загальнообов`язкове страхування / Кт 65«Розрахунки за страхуванням»;
- Дт 23 на суму 3 650 737,54 грн - нарахована заробітна плата / Кт 66 «Розрахунки за заробітною платою».
За змістом акта перевірки суму в розмірі 165 027 629,00 грн визначено як сума незавершеного виробництва, що відображена по Дт23 «Основне виробництво» та Кт 442 «Непокриті збитки». 
Крім того, сума у розмірі 165 027 629,00 грн згідно з актом перевірки Представництва від 12.12.2019 № 47/1-26-15-05-06-06 була визначена як завищення значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток за 2018 рік.
На сторінці 5 акту перевірки зазначено, що попереднім актом перевірки від 12.12.2019 за № 47/1-26-15-05-06-06 податковою службою було встановлено завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток за 2018 рік у розмірі 165 027 629,00 грн та завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за червень 2018 року в сумі 226 667,00 грн.
Враховуючи виявлену у ході попередньої податкової перевірки обставину завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток за 2018 рік у розмірі 165 027 629,00 грн Представництвом з метою коригування зазначена сума була відображена на витратних рахунках 901, 91, 92, 93, за якими Представництвом була проведена проводка 31.12.2019 на зменшення витрат Дт 903 Кт 791 в сумі - 165 027 629,00 грн.
Щодо висновків податкового органу про заниження Представництвом суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість за липень 2022 року у розмірі 1 209 637,48 грн у зв`язку віднесенням до податкового кредиту протермінованої дебіторської заборгованості по ТОВ «Партнер Постач» у розмірі 1 311 820,87 грн та по ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» у розмірі 5 704 467,00 грн суд першої інстанції встановив, що зазначений вище висновок відповідача ґрунтується на тому, що перераховані позивачем на користь ТОВ «Партнер Постач» та ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» кошти не є об`єктом оподаткування ПДВ, оскільки відповідні товари (послуги) не були отримані протягом строку позовної давності, а тому вказані суми не можуть бути включені до податкового кредиту.
Матеріали справи свідчать, що що 13.04.2018 між Компанією, як покупцем, та ТОВ «Партнер Постач», як постачальником, укладено договір поставки № 04/01 (далі - Договір № 04/01), за умовами якого постачальник зобов`язувався поставити та передати покупцю товар, а покупець - прийняти та оплатити поставлений товар.
Відповідно до наявних у матеріалах справи видаткових накладних від 27.04.2018 № 329, № 330 та № 331 (т. 3 а.с. 179, 185, 190) ТОВ «Партнер Постач» на виконання умов Договору № 04/01 поставив Компанії товар (клапани зворотні, насоси для води ручні, фільтри сітчасті, гідроакумулятори, акумулятори електричні та ін.) на загальну суму 1 311 824,90 грн, у т.ч. ПДВ 218 637,48 грн, у зв`язку з чим 27.04.2018 на відповідну суму складені податкові накладні № 18, № 19 та № 20.
Крім того позивачем також надано суду докази використання вказаних вище товарів у власній господарській діяльності, а саме, накладну вимогу на відпуск (внутрішнє переміщення матеріалів) від 20.05.2019 та акти списання товарів від 30.05.2020 № 183 (т. 3 а.с. 193-199).
Також 27.03.2018 між Компанією, як замовником, та ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой», як підрядником укладено договір № О-12/02 (далі - Договір № О-12/02), за умовами якого замовник доручає, а підрядник бере на себе зобов`язання виконати власними та залученими силами та засобами весь комплекс робіт з розробки робочої документації для об`єкту «Капітальний ремонт автомобільної дороги М-03 Київ-Харків-Довжанський внаслідок припинення дії контрактів на ділянках: км 210+000 - км 220+782; км 228+000 - км 239+000 - км 275+000; км 282+000 - км 300+550; км 300+550 - км 323+000; км 329+050- км 333+250».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2021, яке набрало законної сили 11.01.2022, у справі № 910/3802/19 за позовом ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» до «Сіньцзян Комм`юнікейшнз Констракшн Груп Ко., ЛТД», третя особа - TEMELSU INTERNATIONAL ENGINEERING SERVICES INC (Темелсу Інтернешенал Інженірінг Сервісіз Інк), про стягнення 6 036 759,87 грн, та за зустрічним позовом «Сіньцзян Комм`юнікейшнз Констракшн Груп Ко., ЛТД» до ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» про стягнення 5 946 000,00 грн задоволено первісний позов, стягнуто з Компанії на користь ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» 5 704 467,00 грн основного боргу, 171 134,02 грн пені, 33 612,00 грн, 3% річних, 127 546,61 грн втрат від інфляції, 90 551,40 грн судового збору. При цьому у задоволенні зустрічного позову про стягнення з ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» на користь Компанії 5 946 000,00 грн відмовлено повністю.
Ухвалюючи таке рішення, Господарський суд міста Києва виходив з того, що ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» виконав взяті на себе зобов`язання з виконання робіт за Договором № О-12/02, а Компанія не виконала свого обов`язку з їх оплати в повному обсязі та має перед ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» заборгованість за договором на суму 5 704 467,24 грн з урахуванням часткової оплати.
При цьому постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. від 11.12.2019 (т. 1 а.с. 138-140) закінчено виконавче провадження ВП №60845632 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 06.12.2019 № 910/3802/19 про стягнення з Компанії на користь ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой», зокрема, 5 704 467,00 грн основного боргу, у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Судом першої інстанції також встановлено, що 01.02.2019 між Компанією (покупець) та ТОВ «ТВК «Баско» (постачальник) укладено договір поставки № 01022019 (далі - Договір № 01022019), за умовами якого постачальник зобов`язувався поставити покупцю, а покупець - прийняти та оплатити будівельні матеріали (щебінь), при цьому вид, одиниця виміру, ціна, умови та строки поставки товару визначалися сторонами в специфікаціях та/або видаткових накладних, що мають силу специфікацій.
На виконання умов Договору № 01022019 ТОВ «ТВК «Баско» поставило позивачу товар (щебінь) на загальну суму 475 949,20 грн, у т.ч. ПДВ 79 324,87 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями:
- рахунків на оплату від 11.02.2019 № 2 (на суму 101 318,64 грн, у т.ч. ПДВ 16 886,44 грн), № 3 (на суму 98 338,68 грн, у т.ч. ПДВ 16 389,78 грн), № 4 (на суму 95 358,72 грн, у т.ч. ПДВ 15 893,12 грн), № 8 (на суму 76 634,57 грн, у т.ч. ПДВ 12 772,43 грн) та № 1 (на суму 104 298,60 грн, у т.ч. ПДВ 17 383,10 грн);
- видаткових накладних від 18.02.2019 № 2 (на суму 101 318,64 грн, у т.ч. ПДВ 16 886,44 грн), № 3 (на суму 98 338,68 грн, у т.ч. ПДВ 16 389,78 грн), № 4 (на суму 95 358,72 грн, у т.ч. ПДВ 15 893,12 грн), № 5 (на суму 76 634,57 грн, у т.ч. ПДВ 12 772,43 грн) та № 6 (на суму 104 298,60 грн, у т.ч. ПДВ 17 383,10 грн);
- товарно-транспортних накладних (т. 5 а.с. 17-62);
- платіжних доручень від 18.02.2019 № 2799 (на суму 101 318,64 грн, у т.ч. ПДВ 16 886,44 грн), № 2800 (на суму 98 338,68 грн, у т.ч. ПДВ 16 389,78 грн), № 2801 (на суму 95 358,72 грн, у т.ч. ПДВ 15 893,12 грн), № 2802 (на суму 76 634,57 грн, у т.ч. ПДВ 12 772,43 грн) та № 2798 (на суму 104 298,60 грн, у т.ч. ПДВ 17 383,10 грн); 
- податкових накладних від 18.02.2019 № 1 (на суму 101 318,64 грн, у т.ч. ПДВ 16 886,44 грн), № 5 (на суму 98 338,68 грн, у т.ч. ПДВ 16 389,78 грн), № 2 (на суму 95 358,72 грн, у т.ч. ПДВ 15 893,12 грн), № 10 (на суму 76 634,57 грн, у т.ч. ПДВ 12 772,43 грн) та № 4 (на суму 104 298,60 грн, у т.ч. ПДВ 17 383,10 грн); 
- накладної-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів від 05.06.2019.
Поміж іншим судом першої інстанції встановлено, що Компанії на праві власності належать транспортні засоби марки Toyota державні номери НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 та НОМЕР_4 .
За твердженням позивача, як зазначено судом першої інстанції, у зв`язку з військовою агресією російської федерації на території України весь іноземний персонал (громадяни КНР) Представництва виїхав службовими автомобілями до Угорщини та Польщі, де останніми вживаються заходи щодо розширення ринків реалізації послуг, що надаються позивачем, а тому вказані транспортні засоби використовуються позивачем у власній господарській діяльності.
Наказами голови ради директорів Компанії від 25.02.2022 № 50, від 25.03.2022 № 74, від 25.04.2022 № 87 та від 25.05.2022 № 95 (т. 1 а.с. 179-182) вирішено відрядити відповідних працівників компанії до Угорщини (м. Будапешт) та до Польщі (м. Краків) у період з 26.02.2022 по 25.06.2022.
Водночас пунктом 3 вказаних вище наказів зобов`язано Представництво забезпечити організацію та можливість використання вказаними працівниками на період відрядження транспортних засобів Компанії, що перебувають на балансі зареєстрованого в Україні Представництва, державні номери НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 та НОМЕР_4 .
Із зазначених вище наказів вбачається, що їх видано у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, з метою збереження кадрового потенціалу зареєстрованого в Україні Представництва, а також задля вивчення Європейського ринку в сфері будівництва доріг, автострад та мостів, можливості забезпечення професійного розвитку персоналу компанії з метою подальшого використання здобутих навичок для відбудови транспортного сполучення в Україні в післявоєнний час за світовими стандартами та із залученням іноземних коштів (інвестицій), розвитку діяльності Компанії на території країн Європейського союзу, проведення презентацій щодо можливостей позивача у будівельній галузі на території Європейського Союзу.
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наявними у матеріалах справи документами підтверджується правомірність формування позивачем даних податкового обліку та протиправність спірних у цій справі податкових повідомлень-рішень.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися з огляду на таке.
Щодо висновків суду першої інстанції про необґрунтованість позиції контролюючого органу про заниження Представництвом податкового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 17 222 215,00 грн за результатами виконання умов контрактної угоди від 10.10.2017.
Відповідно до п. 180.1 ст. 180 ПК України для цілей оподаткування платником податку на додану вартість є будь-яка особа, яка провадить або планує провадити господарську діяльність і реєструється за своїм добровільним рішенням як платник податку у порядку, визначеному статтею 183 цього розділу.
Згідно з п. 185.1 ст. 185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з:
а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу у володіння та користування лізингоодержувачу/орендарю;
б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу;
в) ввезення товарів на митну територію України;
г) вивезення товарів за межі митної території України;
е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
За правилами п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:
а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;
б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку. Для документів, складених в електронній формі, датою оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку, вважається дата, зазначена у самому документі як дата його складення відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», незалежно від дати накладення електронного підпису.
При цьому відповідно до п. 187.9 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань виконавця довгострокових договорів (контрактів) є дата фактичної передачі виконавцем результатів робіт за такими договорами (контрактами).
Для цілей цього пункту довгостроковий договір (контракт) - це будь-який договір на виготовлення товарів, виконання робіт, надання послуг з довготривалим (більше одного року) технологічним циклом виробництва та якщо договорами, які укладені на виробництво таких товарів, виконання робіт, надання послуг, не передбачено поетапного їх здавання.
Отже, датою виникнення податкових зобов`язань у випадку виконання контрактної угоди від 10.10.2017 є дата фактичної передачі виконавцем результатів робіт за такою угодою.
Водночас, колегія суддів зауважує, що, всупереч твердження апелянта, платіж у розмірі 3 848 539,70 доларів США згідно з умовами контрактної угоди від 10.10.2017 не є сумою грошових коштів, що виплачена за виконані роботи Представництвом, а є саме авансовим гарантійним платежем, сплаченим Компанії, який материнська компанія як підрядник за умовами контрактної угоди зобов`язана утримувати в забезпечення повернення згідно з умовами контракту, або в разі підписання замовником за контрактною угодою кінцевого сертифікату про завершення робіт може бути врахована при проведенні остаточних розрахунків за умовами такого контракту.
При цьому, як було встановлено раніше, 03.06.2019 дію контракту припинено замовником у зв`язку з істотним порушенням виконавцем контрактних зобов`язань, у зв`язку з чим після зняття заборонного припису Народного суду проміжної інстанції міста Урумчі Сіньцзян-Уйгурського автономного району від 15.08.2019 з Компанії 17.01.2024 на підставі рішення Народного суду середньої інстанції Сіньцзян-Уйгурського автономного району міста Урумчі Китайської Народної Республіки від 19.12.2023 обслуговуючим банком списано суму грошових коштів у розмірі 3 848 539,70 доларів США, що, всупереч доводів ГУ ДПС у м. Києві, підтверджується не копією вказаного вище судового рішення, а листом Bank of China від 17.01.2024.
Ураховуючи зазначене вище, зокрема, зважаючи на те, що контрактна угода від 10.10.2017 є довгостроковим договором (контрактом), за яким фактичної передачі виконавцем результатів робіт не відбулося, а сплачений на користь Компанії авансовий гарантійний платіж у розмірі 3 848 539,70 доларів США останнім повернуто замовнику, то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визначення Представництву податкових зобов`язань з податку на додану вартість у розмірі 17 222 215,00 грн.
Посилання апелянта на те, що роботи за контрактною угодою від 10.10.2017 фактично виконані колегією суддів відхиляються, оскільки належними первинними документами вказані обставини не підтверджені.
Аргументи відповідача про те, що кошти в сумі 3 848 539,70 доларів США були попередньою оплатою, а не авансовим гарантійним платежем, що встановленою ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 у справі №910/3559/20, колегія суддів зазначає, що постанова Північного апеляційного господарського суду від 03.06.2020 у згаданій справі ухвалена за результатами апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, а тому не має преюдиційного характеру для справи №320/15127/23. Крім того, судова колегія звертає увагу, що відповідно до ч. 7 ст. 78 КАС України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Щодо висновків суду першої інстанції про необґрунтованість позиції відповідача про заниження позивачем податкового зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 44 767 336,00 грн.
Як вже було встановлено вище, у бухгалтерському обліку Представництва на рахунку 231 Дт сальдо на 01.02.2019 становить 37 634 155,33 грн, у своєму складі містить:
- Дт 23 на суму 2 660 823,20 грн - витрати на відрядження / Кт 3721 «Облік операцій із підзвітними особами»;
- Дт 23 на суму 23 613,71 грн - компенсація відпустки / Кт 47 «Забезпечення майбутніх витрат і платежів»;
- Дт 23 на суму 1 199 851,41 грн - відрахування на загальнообов`язкове страхування / Кт 65«Розрахунки за страхуванням»;
- Дт 23 на суму 5 344 669,43 грн - нарахована заробітна плата / Кт 66 «Розрахунки за заробітною платою».
Водночас, у бухгалтерському обліку Представництва на рахунку 231 Дт сальдо на 01.07.2019 становить 107 285 971,35 грн, у своєму складі містить:
- Дт 23 на суму 286 062,00 грн - витрати на відрядження / Кт 3721 «Облік операцій із підзвітними особами»;
- Дт 23 на суму 389 298,12 грн - компенсація відпустки / Кт 47 «Забезпечення майбутніх витрат і платежів»;
- Дт 23 на суму 819 071,80 грн - відрахування на загальнообов`язкове страхування / Кт 65«Розрахунки за страхуванням»;
- Дт 23 на суму 3 650 737,54 грн - нарахована заробітна плата / Кт 66 «Розрахунки за заробітною платою».
З указаного вбачається, що при проведенні донарахування податкових зобов`язань з податку на додану вартість контролюючим органом у складі суми незавершеного виробництва по рахунку 23 безпідставно враховано суму витрат, які не можуть бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість.
Крім іншого, за змістом акта перевірки суму в розмірі 165 027 629,00 грн визначено як сума незавершеного виробництва, що відображена по Дт23 «Основне виробництво» та Кт 442 «Непокриті збитки». При цьому, роздруківки з бухгалтерських регістрів Представництва взяті до уваги відповідачем вибірково.
У свою чергу, як зазначив позивач, а також не заперечував відповідач, к процесі проведення перевірки Представництвом повідомлено інспекторів ГУ ДПС у м. Києві про обставину неправильного відображення бухгалтерської проводки, яка підлягала виправленню, що призвело до завищення рахунку 23.
Так, сума у розмірі 165 027 629,00 грн згідно з актом перевірки Представництва від 12.12.2019 № 47/1-26-15-05-06-06 була визначена як завищення значення об`єкта оподаткування з податку на прибуток за 2018 рік.
На сторінці 5 акта перевірки зазначено, що попереднім актом перевірки від 12.12.2019 за № 47/1-26-15-05-06-06 податковою службою було встановлено завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток за 2018 рік у розмірі 165 027 629,00 грн, та завищення від`ємного значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту за червень 2018 року в сумі 226 667,00 грн.
Відтак, враховуючи виявлену в ході попередньої податкової перевірки обставину завищення від`ємного значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток за 2018 рік у розмірі 165 027 629,00 грн Представництвом з метою коригування, зазначена сума була відображена на витратних рахунках 901, 91, 92, 93, за якими позивачем була проведена проводка 31.12.2019 на зменшення витрат Дт 903 Кт 791 в сумі - 165 027 629,00 грн.
Викладене, на переконання колегії суддів, дає підстави погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що ГУ ДПС у м. Києві з підстав протиправного вибіркового взяття наданої Представництвом інформації з бухгалтерських регістрів неправильно сформована сума неоплаченого залишку по 23 рахунку, пов`язаного з будівництвом, що призвело до помилкового висновку про заниження позивачем податкових зобов`язань з податку на додану вартість у розмірі 44 767 336,00 грн.
Посилання апелянта на те, що роботи фактично виконані, а відтак на суму неоплаченого залишку мають бути нараховані зобов`язання з податку на додану вартість, колегія суддів вважає помилковим з огляду на обставини, встановлені вище, та надані ним правової оцінки.
Щодо висновків суду першої інстанції про безпідставність позиції контролюючого органу про заниження Представництвом суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість за липень 2022 року у розмірі 1 209 637,48 грн у зв`язку віднесенням до податкового кредиту протермінованої дебіторської заборгованості по ТОВ «Партнер Постач» у розмірі 1 311 820,87 грн та по ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» у розмірі 5 704 467,00 грн.
Відповідно до пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Згідно з п. 44.1 ст. 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
За правилами п. 198.3 ст. 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку, зокрема, з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Згідно з п. 198.2 ст. 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу (п. 198.6 ст. 198 ПК України).
Приписи п. 201.1 ст. 201 ПК України визначають, що платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.
Податкова накладна складається у двох примірниках у день виникнення податкових зобов`язань продавця. Один примірник видається покупцю, а другий залишається у продавця. У разі складання податкової накладної у паперовому вигляді покупцю видається оригінал, а копія залишається у продавця (п. 201.4 ст. 201 ПК України).
Пунктом 201.7 статті 201 ПК України передбачено, що податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
При цьому п. 201.8 ст. 201 ПК України регламентовано, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.
Податкова накладна, згідно з п. 201.10 ст. 201 ПК України, видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Отже, для отримання права сформувати податковий кредит із сум податку на додану вартість платник податку на додану вартість повинен мати оформлені належним чином податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.
Як правильно встановив суд першої інстанції, відповідачем не ставиться під сумнів реальність Договору №04/01. Спірним контролюючий орган лише визначає факт поставки ТОВ «Партнер Постач» товару Представництву на загальну суму 1 311 824,90 грн, у тому числі податок на додану вартість - 218 637,48 грн.
Разом з тим, як свідчать матеріали справи, наданими позивачем видатковими накладними підтверджується постачання ТОВ «Партнер Постач» товарів на загальну суму 1 311 824,90 грн, у тому числі податок на додану вартість 218 637,48 грн, у зв`язку з чим 27.04.2018 на відповідну суму складені податкові накладні. Більше того, як правильно підкреслив суд першої інстанції, Представництвом також надано докази використання вказаних вище товарів у власній господарській діяльності, а саме, накладну вимогу на відпуск (внутрішнє переміщення матеріалів) від 20.05.2019 та акти списання товарів від 30.05.2020 № 183 (т. 3 а.с. 193-199).
Викладене свідчить про помилковість твердження ГУ ДПС у м. Києві про наявність у Представництва протермінованої дебіторської заборгованості по ТОВ «Партнер Постач» у розмірі 1 311 820,87 грн.
Щодо наявності у Представництва протермінованої дебіторської заборгованості по ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» у розмірі 5 704 467,00 грн колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Як було встановлено вище, 27.03.2018 між Компанією, як замовником, та ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой», як підрядником укладено Договір № О-12/02. При цьому суд першої інстанції правильно зауважив, що відповідачем не ставиться під сумнів реальність вказаного вище правочину, натомість спірним є факт надання ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» за Договором № О-12/02 позивачу відповідних послуг на загальну суму 5 946 000,00 грн, у тому числі податок на додану вартість 991 000,00 грн.
Водночас, контролюючим органом не було враховано, що рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2021, яке набрало законної сили 11.01.2022, у справі № 910/3802/19 за позовом ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» до «Сіньцзян Комм`юнікейшнз Констракшн Груп Ко., ЛТД», третя особа - TEMELSU INTERNATIONAL ENGINEERING SERVICES INC (Темелсу Інтернешенал Інженірінг Сервісіз Інк), про стягнення 6 036 759,87 грн, та за зустрічним позовом «Сіньцзян Комм`юнікейшнз Констракшн Груп Ко., ЛТД» до ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» про стягнення 5 946 000,00 грн задоволено первісний позов, стягнуто з Компанії на користь ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» 5 704 467,00 грн основного боргу, 171 134,02 грн пені, 33 612,00 грн, 3% річних, 127 546,61 грн втрат від інфляції, 90 551,40 грн судового збору. У задоволенні зустрічного позову про стягнення з ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» на користь Компанії 5 946 000,00 грн відмовлено повністю.
З указаного вище судового рішення вбачається, що у межах справи № 910/3802/19 вирішувався спір щодо неналежного виконання ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» та Представництвом умов Договору № О-12/02.
Ухвалюючи рішення, Господарський суд міста Києва виходив з того, що ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» виконав взяті на себе зобов`язання з виконання робіт за Договором № О-12/02, а Компанія не виконала свого обов`язку з їх оплати в повному обсязі та має перед ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» заборгованість за договором на суму 5 704 467,24 грн з урахуванням часткової оплати.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що наявними у матеріалах справи документами підтверджується виконання ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» зобов`язань за Договором №О-12/02 перед Компанією.
Крім того, постановою приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Д`яченка Є.С. від 11.12.2019 (т. 1 а.с. 138-140) закінчено виконавче провадження №60845632 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 06.12.2019 № 910/3802/19 про стягнення з Компанії на користь ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой», зокрема, 5 704 467,00 грн основного боргу, у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Ураховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ГУ ДПС у м. Києві безпідставно вказало на наявність у Представництва протермінованої дебіторської заборгованості по ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой» у розмірі 5 704 467,00 грн.
За таких обставин контролюючий орган необґрунтовано встановив заниження Представництвом суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість за липень 2022 року у розмірі 1 209 637,48 грн у зв`язку віднесенням до податкового кредиту протермінованої дебіторської заборгованості по ТОВ «Партнер Постач» та по ТОВ «ПБФ «Одеспромстрой».
Щодо висновків суду першої інстанції про помилковість твердження ГУ ДПС у м. Києві про завищення Представництвом податкового кредиту з податку на додану вартість на суму 79 325,00 грн за господарськими операціями з ТОВ «ТВК «Баско».
Наведені вище норми ПК України дають підстави для висновку, що податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість та витрати, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарських операцій, які є підставою для формування податкового обліку платника податків. Будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Обов`язок підтвердити правомірність та обґрунтованість податкового кредиту та витрат, які враховуються при визначенні об`єкта оподаткування податком на прибуток, первинними документами покладається на платника-покупця товарів (робіт, послуг), оскільки саме він виступає суб`єктом, який використовує при обчисленні кінцевої суми податку, що підлягає сплаті до бюджету, суму податкового кредиту з податку на додану вартість, визначену постачальником, та зменшує оподатковуваний дохід на вартість товарів (робіт, послуг), визначену продавцем.
Подані платником документи повинні достовірно підтверджувати реальність господарських операцій та інші обставини, з якими законодавець пов`язує право платника на податкову вигоду. Податкова вигода може бути визнана необґрунтованою, зокрема, у випадках, якщо для цілей оподаткування операції обліковані не у відповідності з їх дійсним економічним змістом або враховані операції, що не обумовлені розумними економічними або іншими причинами (цілями ділового характеру).
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-XIV) документом, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення є первинний документ.
Приписи ч. 1 ст. 9 Закону №996-XIV визначають, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина друга статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).
Крім того, згідно з п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88 (далі - Положення №88), первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Верховний Суд у постанові від 31.05.2023 у справі №820/4033/16 прийшов до висновку, що основною первинною ознакою господарської операції є її реальність, а наявність первинних документів є вторинною, похідною ознакою. Навіть належне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами не завжди свідчить про безумовну їх відповідність дійсному змісту операції. Правові наслідки створює саме господарська операція, а не первинні документи.
Окрім того, Верховним Судом у постанові від 13.07.2022 у справі №640/18540/18 наголошено, що формальне складення лише первинного документа не є беззаперечним доказом реальності конкретної господарської операції, - якщо контролюючий орган наводить доводи, які ставлять під сумнів її здійснення, зокрема доводи щодо неможливості здійснення поставок контрагентом з огляду на відсутність у нього матеріальних, трудових ресурсів для здійснення підприємницької діяльності та невідповідність при цьому номенклатури придбаних товарів номенклатурі поставлених товарів згідно з даними з Єдиного реєстру податкових накладних; епізодичну або обмежену терміном, на який припадають дати виписування документів на операцію з постачання, фінансову та податкову звітність контрагента, не відображення у цій звітності відповідних податкових зобов`язань, відсутність контрагента за місцезнаходженням. Такі доводи підлягають ретельній перевірці судом з використанням засобів доказування, передбачених нормами Кодексу адміністративного судочинства України, в тому числі й інших, не первинних документів, складання яких передбачено законодавством або є загальноприйнятим за звичаями ділового обороту.
Таким чином, як зазначено у постанові Верховного Суду від 22.03.2024 у справі №160/798/23, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, товариство повинно мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та які в сукупності із встановленими обставинами справи, зокрема, і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.
Отже, Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що, встановлюючи обов`язкове підтвердження платником податків задекларованих показників податкового обліку належними документами, законодавець презюмує, що ці документи мають відображати реальний стан речей щодо задекларованих об`єктів оподаткування. Превалювання сутності над формою, як один із принципів бухгалтерського обліку (цей принцип закріплено ст. 4 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні») відповідає сутності податкового обліку, який, згідно з частиною другою статті 3 цього ж Закону, ґрунтується на даних бухгалтерського обліку.
У справах, в яких предмет спору стосується правомірності відображення платником податків у бухгалтерському та податковому обліках фінансових показників господарських операцій, які, за висновком контролюючого органу, є фіктивними, сталою є практика правозастосування Верховним Судом, яка, якщо її узагальнити, полягає в тому, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту та витрат наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання у своїй господарській діяльності, що пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податків господарських договорах, що має підтверджуватись первинними документами відповідно до вимог, встановлених правовими нормами, зокрема й щодо змісту (обов`язкових реквізитів).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 фактично підтвердила такі висновки, зазначивши, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.
Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування об`єкту оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту.
Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.
При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.
Водночас, у разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи.
Також платник податків при виборі контрагента та укладенні з ним договорів має керуватись і належною обачністю, оскільки від цього залежить подальше фактичне виконання таких договорів, отримання прибутку та права на отримання певних преференцій.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у ряді постанов, зокрема, від 24.01.2018 (справа №2а-19379/11/2670), від 28.10.2019 (справа №280/5058/18), від 26.02.2020 (справа №826/1308/18), від 06.05.2020 (справа №640/4687/19). 
Дослідивши надані Представництвом документи на підтвердження реальності здійснення господарських операцій з ТОВ «ТВК «Басво», колегія суддів дійшла висновку, що позивач належним чином та в достатньому обсязі підтвердив формування витрат за Договором №01022019 та довів зміну власного майнового стану, пов`язану з виконанням правочину, у тому числі у спосіб документального підтвердження використання щебню у власній господарській діяльності.
Твердження апелянта про відсутність у контрагента позивача трудових ресурсів, транспортних засобів, виробничого обладнання, а також устаткування, що необхідне для здійснення фінансово-господарської діяльності підприємств та інших основних фондів є безпідставним, оскільки відсутність основних фондів не може свідчити про відсутність адміністративно-господарських можливостей на виконання господарських зобов`язань та відсутність фактичних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань, що унеможливлює здійснення господарської діяльності, оскільки наведені обставини не позбавляють суб`єкта господарювання можливості здійснювати посередницьку діяльність, залучати виробничі та трудові ресурси інших суб`єктів господарювання для виконання зобов`язань по укладеним ним договорам. Відсутність у контрагента матеріальних та трудових ресурсів також не виключає можливості реального виконання ними господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Посилання контролюючого органу на наявність прийнятого стосовно ТОВ «ТВК «Баско» рішень про відповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки вказані рішення від 05.02.2020 №24277 та від 11.01.2021 №3934 були відсутні на момент існування господарських відносин між контрагентами у лютому 2019 року та були ухвалені після вчинення відповідних господарських операцій, тому не могли бути відомі позивачу на момент здійснення таких операцій.
Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 02.07.2025 у справі №380/17067/23. 
Окремо колегія суддів зауважує, що порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на додану вартість, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів у ланцюгу постачання за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.
Усталеною є практика Верховного Суду про те, що визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Ні податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання, ні помилки в оформленні первинних документів самі по собі не є самостійними підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.
Указана позиція відображена у постанові Верховного Суду від 04.04.2023 у справі № 640/9485/19.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що платник податків (покупець товару) не має обов`язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням продавцем чи надавачем послуг вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків у вигляді позбавлення права на податковий кредит за можливу неправомірну діяльність будь-кого з контрагентів, а надто тих, з якими у підприємства відсутні взаємовідносини. Такий платник не повинен притягуватися до відповідальності в тому випадку, якщо він здійснював реальну господарську операцію.
У розрізі наведеного суд апеляційної інстанції також звертає увагу, що Верховний Суд в постановах від 11.11.2020 №320/1147/19, від 24.11.2020 №813/3034/15 та, зокрема, від 14.12.2021 у справі № 280/3376/19 виклав висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відповідно до якого норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не наведено обставин та доказів, які б свідчили про штучний характер господарських операцій, невідповідність господарських операцій цілям та завданням статутної діяльності позивача, збитковості здійснених операцій, або інших обставин, які б окремо або в сукупності могли б свідчити про фіктивність вчинених операцій, а також про те, що вчинення зазначених операцій не було обумовлено розумними економічними причинами (цілями ділового характеру), а дії підприємства та його контрагентів були спрямовані на отримання необґрунтованої податкової вигоди. Разом з тим, матеріалами справи підтверджується рух активів (товару) по ланцюгу від постачальників до покупця, встановлено зв`язок між фактом придбання товару і господарською діяльністю позивача.
Наведені висновки повністю узгоджуються з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 22.01.2009 у справі «Булвес проти Болгарії», яке наголошує на принципі персональної відповідальності платника та неможливості втручання у право власності особи, яка, попри можливе порушення своїм контрагентом податкового законодавства, є належним отримувачем поставлених товарів чи послуг.
Подібну позицію займав і Верховний Суд України, який у постанові від 11.12.2007 у справі № 21-1376во06, де зазначив, що «у разі невиконання контрагентом зобов`язання зі сплати податку до бюджету, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цієї особи. Ця обставина не є підставою для позбавлення платника ПДВ права на його відшкодування у разі, коли цей платник виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має необхідні документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту».
Суд апеляційної інстанції також відзначає, що за наслідками господарських операцій між позивачем та його контрагентом були складені та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні, що додатково свідчить про правомірність включення Представництвом суми коштів за господарськими відносинами з ТОВ «ТВК «Баско» до податкового кредиту на суму 79 325,00 грн.
При цьому посилання апелянта на те, що первинні документи щодо взаємовідносин з ТОВ «ТВК «Баско» Представництвом не були надані під час перевірки, що підтверджується відповідним актом, колегія суддів оцінює критично, оскільки на сторінці 26 акта перевірки зазначено про те, що Представництвом оформлювалися лише окремі первинні документи з метою створення зовнішніх ознак фактичного здійснення господарських операцій. Викладене, на переконання суду апеляційної інстанції, свідчить про те, що первинні документи щодо господарських відносин з ТОВ «ТВК «Баско» все ж таки надавалися ГУ ДПС у м. Києві, однак останнім не досліджувалися.
Щодо позиції суду першої інстанції про безпідставність висновків відповідача про заниження Представництвом податкових зобов`язань з податку на додану вартість на суму 201 538,60 грн у зв`язку з ненарахуванням податку на додану вартість на залишкову вартість автомобілів, які вивезено з території України та з 25.02.2022 не використовуються позивачем у власній господарській діяльності.
Відповідно до пп «г» п. 198.5 ст. 198 ПК України платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися, зокрема, в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
При цьому, як вже було зазначено вище, в силу положень пп. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПК України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
З матеріалів справи вбачається, що Компанії на праві власності належать транспортні засоби марки «Toyota», державні номери НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 та НОМЕР_4 .
Із пояснень позивача судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації на території України весь іноземний персонал (громадяни КНР) Представництва виїхав службовими автомобілями до Угорщини та Польщі, де останніми вживаються заходи щодо розширення ринків реалізації послуг, що надаються позивачем, а тому вказані транспортні засоби використовуються позивачем у власній господарській діяльності.
Так, наказами голови ради директорів Компанії від 25.02.2022 № 50, від 25.03.2022 № 74, від 25.04.2022 № 87 та від 25.05.2022 № 95 (т. 1 а.с. 179-182) оформлені рішення відрядити відповідних працівників компанії до Угорщини (м. Будапешт) та до Польщі (м. Краків) у період з 26.02.2022 по 25.06.2022.
Водночас пунктом 3 вказаних вище наказів зобов`язано Представництво забезпечити організацію та можливість використання вказаними працівниками на період відрядження транспортних засобів Компанії, що перебувають на балансі зареєстрованого в Україні Представництва, державні номери НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 та НОМЕР_4 .
Крім того, із зазначених вище наказів вбачається, що їх видано у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану, з метою збереження кадрового потенціалу зареєстрованого в Україні Представництва, а також задля вивчення Європейського ринку в сфері будівництва доріг, автострад та мостів, можливості забезпечення професійного розвитку персоналу компанії з метою подальшого використання здобутих навичок для відбудови транспортного сполучення в Україні в післявоєнний час за світовими стандартами та із залученням іноземних коштів (інвестицій), розвитку діяльності Компанії на території країн Європейського союзу, проведення презентацій щодо можливостей позивача у будівельній галузі на території Європейського Союзу.
Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач помилково вважає, що належні Компанії транспортні засоби державні номери НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 та НОМЕР_4 з 25.02.2022 не використовуються у власній господарській діяльності платника податків, відповідно безпідставними є твердження ГУ ДПС у м. Києві про заниження Представництвом податкових зобов`язань по ПДВ в сумі 201 538,60 грн.
Таким чином, зважаючи на встановлену судом помилковість висновків ГУ ДПС у м. Києві про допущення Представництвом порушень вимог податкового законодавства, що призвело до заниження суми грошового зобов`язання із сплати податку на додану вартість у розмірі 42 857 537,00 грн та завищення суми від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту, у розмірі 20 622 515,00 грн, відповідно спірні податкові повідомлення-рішення від 16.01.2023 № 00043840702, № 00043870702 та № 00043890702 прийняті безпідставно, а тому є протиправними та підлягають скасуванню.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 31 січня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення.
Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя В.В. Файдюк 
Судді О.В. Карпушова
Є.І. Мєзєнцев

Повне судове рішення складено 07 квітня 2026 року.