КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року 
м. Київ
єдиний унікальний номер судової справи 355/497/25
номер провадження 22-ц/824/4466/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді	Лапчевської О.Ф.,	
суддів	Березовенко Р.В., Мостової Г.І.,	
за участю секретаря судового засідання	 Єфіменко І.О.,	
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,
представник відповідача ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року /суддя Чехов С.І./
у справі за позовом ОСОБА_1 до Баришівської селищної ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Баришівської селищної ради, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з вимогами про визнання незаконним та скасування рішення Баришівської селищної ради №312-11-07 від 20 травня 2019 року «Про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність для будівництва індивідуальних гаражів ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 ».
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 146-149/
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення та задовольнити позовні вимоги.
На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що рішення Баришівської селищної ради №312-11-07 від 20.05.2019 р. прийнято з порушенням ч.6 ст.118 ЗК України, оскільки до заяви ОСОБА_3 від 26.03.2019 р. не додані графічні матеріали з місцем розташування ділянки - викопіювання з кадастрової карти або інші графічні матеріали. Вказував, що Рада мала відмовити в наданні дозволу через невідповідність вимогам закону щодо обов`язковості таких матеріалів. Попереднє рішення Морозівської сільради №134-12-07 від 14.07.2015 р. на яке посилався ОСОБА_3 не виявлено в архіві, має ознаки підробки - підпис ОСОБА_4 , яка не була депутатом за даними ЦВК 2010 р., отже у неї відсутні повноваження підписувати рішення. Суд першої інстанції не дав оцінки фальсифікації цього рішення та помилці в даті (архів надав копію рішення від 14.07.2016 замість 2015). Наголошував, що позивач з 2002 р. за рішенням Морозівської сільради №02-23/3-24 від 12.06.2002 р. мав наділену ділянку 50 кв.м під гараж, з 2007 р. відкрито, добросовісно та безперервно користувався нею - встановив бетонні блоки, набув право на приватизацію за ч.1 ст.119 ЗК України за набувальною давністю, але не зміг реалізувати його через воєнний стан. Вказував, що оскаржене рішення порушує його інтерес на подальшу приватизацію після скасування воєнного стану, створює земельний спір. Посилався на ст.ст. 116, 118, 119 ЗК України про порядок надання дозволу, обов`язковість графічних матеріалів, право на приватизацію за набувальною давністю; ст.19 Конституції України про дію органів влади лише в межах закону; практику ВС від 23.01.2018 (справа №369/3184/14-а) про відмову в дозволі за відсутності визначення місця розташування; ст.ст.76, 81, 89 ЦПК України про доказування та оцінку доказів.
Представник відповідача у відзиві просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення без змін, посилаючись на те, що позивач не довів порушення його прав, свобод чи інтересів оскаржуваним рішенням. Рішення є актом індивідуальної дії, не впливає на правовий статус позивача, не породжує для нього обов`язків чи обмежень, отже, відсутній предмет цивільного спору. Твердження про підробку рішення 2015 р. не спростовані, суд не досліджував це в даній справі. Наголошував, що практика ВС (постанова від 29.01.2025 №320/8323/21) підтверджує неможливість судового втручання без доведеного порушення конкретних прав, недопустимість зобов`язання органу діяти всупереч закону.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а судове рішення залишенню без змін на підставі наступного.
Судом встановлено, що 20 травня 2019 року Баришівською селищною радою прийнято рішення №312-11-07 про надання згоди на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,003 га у приватну власність для будівництва індивідуального гаража ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 . 
Позивач ОСОБА_1 з 2002 року за рішенням Морозівської сільради №02-23/3-24 від 12.06.2002 мав наділену ділянку 50 кв.м під гараж, з 2007 р. використовував її для зберігання бетонних блоків. 
У 2015 р. ОСОБА_3 надано дозвіл № НОМЕР_1 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у приватну власність для будівництва індивідуальних гаражів ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 . 
У 2024 р. комісія визнала користування позивачем спірною земельною ділянкою самовільним. 
Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції вірно керувався ст. 116 ЗК України про набуття права власності за рішенням органу місцевого самоврядування; ст. 118 ЗК України про порядок подання клопотання та надання дозволу на розробку проекту; ст. 123 ЗК України про місячний строк розгляду та вичерпні підстави відмови; висновками ВП ВС від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц про те, що дозвіл на розробку проекту не є правовстановлюючим актом, не гарантує набуття права власності та не породжує приватноправових відносин.
Судом першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що рішення селищної ради не порушує прав позивача, оскільки не позбавляє його можливості звернутися за приватизацією в майбутньому, не є правовстановлюючим, а дозвіл надано в межах повноважень; доказів порушення процедури (невідповідність вимогам законів, генплану тощо) не надано; користування позивача є самовільним; позов необґрунтований.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Відповідно до практики ВП ВС від 17.10.2018 у справі №380/624/16-ц, дозвіл на розробку проекту землеустрою є стадією адміністративної процедури, не породжує майнових прав чи обов`язків, не є об`єктом цивільно-правового оскарження як такий, що порушує приватні права позивача. 
Позивач не довів, що рішення безпосередньо порушує його право на приватизацію, оскільки ст.ст.118, 119 ЗК дозволяють звертатися незалежно від наявності інших дозволів. Питання відсутності графічних матеріалів чи підробки попереднього рішення 2015 р. не впливає на законність оскаржуваного рішення 2019 р., оскільки рада мала дискрецію надати дозвіл на розробку проекту, а процедура не порушує прав позивача, оскільки користування спірною земельною ділянкою позивачем визнано самовільним.
Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містяться на формальних міркуваннях.
Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 15 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Повний текст постанови виготовлено 01.04.2026 року.

Головуючий: Судді: