КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 752/20036/25
номер провадження: 22-ц/824/4335/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2025 року у складі судді Слободянюк А.В., у справі за заявою ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат у справі №752/20036/25 за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за спожитий газ,
В С Т А Н О В И В :
20 серпня 2025 року Голосіївським районним судом міста Києва видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» (далі - ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України») заборгованість за спожитий газ у сумі 3 890 грн 82 коп. та судові витрати у сумі 302 грн 80 коп.
05 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою, в якій просив скасувати судовий наказ, виданий Голосіївським районним судом міста Києва 20 серпня 2025 року у справі № 752/20036/25 про стягнення з нього на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованості за спожитий газ у сумі 3 890 грн 82 коп. та судові витрати у сумі 302 грн 80 коп.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 09 жовтня 2025 року скасовано судовий наказ, виданий Голосіївським районним судом міста Києва 20 серпня 2025 року у справі №752/20036/25 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованості за спожитий газ у сумі 3 890 грн 82 коп. та судові витрати у сумі 302 грн 80 коп.
13 жовтня 2005 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою, в якій просив розглянути його вимогу про відшкодування судових витрат у сумі 155 грн 40 коп. за рахунок стягувача, яка міститься у прохальній частині його заяви від 05 вересня 2025 року про скасування судового наказу. 
Заява мотивована тим, що ухвалою суду першої інстанції від 09 жовтня 2025 року скасовано судовий наказ, виданий Голосіївським районним судом міста Києва 20 серпня 2025 року у справі №752/20036/25 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованості за спожитий газ. Проте суд не розглянув вимогу ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат у сумі 155 грн 40 коп. за рахунок стягувача.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат у справі № 752/20036/25 за заявою ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» про видачу судового наказу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за спожитий газ - відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції від 07 листопада 2025 року,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, а також просить вирішити питання про розподіл судових витрат.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно витлумачив норми процесуального права та безпідставно відмовив у відшкодуванні судових витрат боржника. Вказує, що суд дійшов помилкового висновку, що у справах наказного провадження відшкодування судових витрат боржнику не передбачено, посилаючись на відсутність відповідної спеціальної норми в розділі ІІ ЦПК України. Водночас така позиція суперечить загальним засадам цивільного судочинства, зокрема принципу відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, а також положенням ст.ст.133, 141 ЦПК України, які підлягають застосуванню у разі відсутності спеціального регулювання.
Зазначає, що суд безпідставно обмежився аналізом ст.ст.164, 171 ЦПК України, які регулюють питання судового збору за подання заяви про видачу судового наказу та процедуру розгляду заяви про його скасування, але не визначають порядок відшкодування судових витрат боржника. Таким чином, висновок суду про неможливість компенсації витрат є необґрунтованим і не відповідає змісту законодавства.
Крім того вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки його доводам, викладеним у заяві про відшкодування судових витрат та не врахував правову позицію, викладену у пункті 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23 грудня 2011 року, згідно з якою за відсутності спеціальної норми суд має право застосовувати загальні положення ЦПК України, якщо вони не суперечать суті наказного провадження. Неврахування цих обставин призвело до постановлення незаконної та необґрунтованої ухвали.
02 лютого 2026 року представник ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» - Петрова А.І. подала письмові пояснення на апеляційну скаргу, в яких просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2025 року - без змін. Зазначає, що наказне провадження є спрощеною та безспірною процедурою, яка регулюється розділом ІІ ЦПК України (ст.ст.160-171) та за своєю природою не передбачає вирішення питання про розподіл судових витрат чи будь-яку компенсацію боржнику. На її думку, загальні положення ЦПК України щодо судових витрат, зокрема ст.ст.133, 141 ЦПК України застосовуються лише у позовному провадженні, де суд вирішує спір по суті. Так само ст.137 ЦПК України регулює компенсацію витрат на правничу допомогу виключно у справах позовного провадження. Вказує, що ЦПК України не містить норми, яка б передбачала можливість компенсації витрат боржнику у зв`язку зі скасуванням судового наказу, що виключає застосування аналогії закону чи права. При цьому представник ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» посилається на постанову Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 607/1219/18, в якій, за її твердженням, наголошено, що розподіл судових витрат можливий лише у справах позовного провадження. Крім того, зазначає, що скасування судового наказу відбувається автоматично у разі подання боржником заяви із запереченнями, без перевірки обґрунтованості вимог, і не може вважатися виграшем сторони у спорі чи підставою для відшкодування витрат. Суд першої інстанції не встановлював незаконності дій стягувача та не визнавав заяву обґрунтованою по суті, а лише констатував наявність заперечень як формальної підстави для скасування судового наказу. 
03 лютого 2026 року ОСОБА_1 подав додаткові пояснення до апеляційної скарги, в яких зазначає, що обґрунтовуючи свою позицію, він послався на ст.ст. 133, 137 ЦПК України та постанову Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 607/1219/18. На його думку, твердження представника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» про те, що ст.133 ЦПК України застосовується лише у позовному провадженні, не відповідає дійсності, оскільки у цій статті відсутня будь-яка згадка про позовне провадження. Також зазначено, що ст.137 ЦПК України не стосується даної справи, адже регулює витрати на професійну правничу допомогу, про які у справі не йдеться. Крім того, вказує, що у постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року відсутнє слово «лише» та відповідний висновок про можливість розподілу судових витрат виключно у позовному провадженні. Зазначає, що представник ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» поставив під сумнів компетенцію Верховного Суду щодо надання роз`яснень, вказавши, що постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23 грудня 2011 року не може бути підставою для скасування ухвали. Водночас відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. У зв`язку з цим вважає, що представник ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» не надав доказів на спростування доводів апеляційної скарги, а його твердження не відповідають дійсності.
Учасники справи в судове засідання, призначене на 10 лютого 2026 року об 11 год 30 хв. не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом завчасно, в установленому законом порядку, що підтверджується наявними у справі доказами, причини неявки суду не повідомили.
Так, ОСОБА_1 і ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» повідомлялися судом апеляційної інстанції шляхом направлення 24 грудня 2025 року судових повісток до їх електронних кабінетів, які того ж дня були доставлені, що підтверджується звітами про направлення вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.60-62).
Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
За таких обставин учасники справи вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.
У своїх письмових поясненнях на апеляційну скаргу представник ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» - Петрова А.І. просила проводити розгляд справи без участі представника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України».
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, викладені у письмових поясненнях представника ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» на апеляційну скаргу, а також у додаткових поясненнях ОСОБА_1 до апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак суд першої інстанції належним чином вимог закону не виконав, прийняв судове рішення без дотримання норм процесуального права.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування судових витрат, суд першої інстанції виходив із того, що норми розділу ІІ ЦПК України, які регулюють наказне провадження, не передбачають можливості відшкодування боржнику судового збору, сплаченого за подання заяви про скасування судового наказу. Суд зазначив, що положення ст.164 ЦПК України не встановлюють порядку розподілу судових витрат у наказному провадженні та передбачають лише можливість зарахування суми судового збору, сплаченої за видачу судового наказу, до судового збору, який має бути сплачений стягувачем у разі звернення до суду з позовом. Крім того, ст.171 ЦПК України також не містить норм щодо відшкодування судових витрат особі, яка подала заяву про скасування судового наказу. Суд першої інстанції вказав, що у разі скасування судового наказу розподіл судових витрат не здійснюється, а стягувач має право звернутися до суду з позовом у загальному порядку. Оскільки ст.141 ЦПК України регулює питання розподілу судових витрат саме у позовному провадженні, а процесуальним законом не передбачено стягнення із стягувача на користь боржника судового збору, сплаченого при поданні заяви про скасування судового наказу, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви. 
Проте до таких висновків суд першої інстанції дійшов передчасно, виходячи з такого.
Відповідно до вимог п.1 ч.5 ст. 170 ЦПК України до заяви про скасування судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.
Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання заяви про скасування судового наказу становить 0,05 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Отже чинним законодавством імперативно передбачено, що за подання заяви про скасування судового наказу сплачується судовий збір.
Зі змісту заяви ОСОБА_1 про скасування судового наказу від 05 вересня 2025 року, яка була подана до суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд», вбачається, що в додатках до цієї заяви зазначено документ про сплату судового збору.
Разом з тим, фактично у матеріалах справи відсутня копія квитанції про сплату ОСОБА_1 судового збору за подання заяви про скасування судового наказу.
При цьому, акт про невідповідність поданих документів або про відсутність додатків судом першої інстанції не складався. Вказана заява ОСОБА_1 була прийнята судом до розгляду та розглянута по суті.
Однак суддя першої інстанції, вирішуючи заяву  ОСОБА_1 від 13 жовтня 2025 року про відшкодування судових витрат у сумі 155 грн 40 коп. за рахунок стягувача, на вказані обставини уваги не звернув. 
Крім того, згідно з ч.2 ст.64 ЦПК України, в разі скасування судового наказу, внесена сума судового збору стягувачу не повертається, так як при пред`явленні стягувачем позову, ця сума зараховується до суми судового збору, встановленої за подання позовної заяви.
Одночасно питання з повернення боржнику судового збору, внесеного ним за подачу заяви про скасування судового наказу, у випадку пред`явлення чи не пред`явлення стягувачем відповідного позову, цією нормою процесуального права окремо не вирішено.
Відповідно до ч.8 ст.6 Закону України «Про судовий збір» розподіл судового збору між сторонами здійснюються відповідно до процесуального законодавства.
Відтак вимоги, що пов`язуються з розподілом судових витрат, понесених боржником у випадку задоволення його заяви про скасування судового наказу, вирішується у відповідності до ст.ст.133, 141 ЦПК України. Зазначені норми процесуального права мають загальний характер, і тому підлягають застосуванню в порядку цивільного судочинства, яке здійснюється за правилами передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного, позовного (загального або спрощеного), та окремого провадження (ч. 2 ст.19 ЦПК України), у випадку відсутності особливостей розподілу витрат, що визначаються окремо у цих провадженнях, та у разі прийняття остаточного рішення у справі.
Так, за змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, квитанцій, рахунків тощо).
Відповідно до положень ч.2 ст.42 ЦПК України та ч.9 ст.10 ЦПК України, сторонами, які понесли судові витрати, у справах наказного провадження є заявник та боржник.
При цьому витрати, які поніс стягувач за подачу заяви про видачу судового наказу врегульовано спеціальною нормою процесуального права, а витрати, які поніс боржник при подачі заяви про скасування судового наказу, спеціальними нормами не врегульовано, а отже до цих витрат, можуть бути застосовані загальні норми процесуального права, якою є ст.141 ЦПК України.
Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч.1 ст.2 ЦПК України).
Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.1, п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України).
Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовчу діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 20024 року № 15-рп/2004).
Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність (див. постанову Верховного Суду від 05 грудня 2024 року у справі № 509/2156/19 (провадження № 61-3361св24)).
У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
За наведених обставин наявна очевидна прогалина у процесуальному регулюванні. Закон прямо зобов`язує боржника сплатити судовий збір за подання заяви про скасування судового наказу (п.1 ч.5 ст.170 ЦПК України, ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір»), однак не передбачає жодного спеціального механізму його компенсації у разі задоволення такої заяви. Водночас ч.2 ст.164 ЦПК України врегульовує лише питання зарахування судового збору, сплаченого стягувачем, але не вирішує питання щодо витрат боржника.
Така ситуація суперечить загальним засадам цивільного судочинства, закріпленим у ч.1, п.п.1, 12 ч.3 ст.2 ЦПК України, зокрема принципам верховенства права та відшкодування судових витрат стороні, на користь якої ухвалене судове рішення. Адже у разі скасування судового наказу процесуальний результат досягається на користь боржника, проте понесені ним обов`язкові витрати залишаються неповерненими, що призводить до несправедливого та нерозумного результату.
З огляду на положення ч.8 ст.6 Закону України «Про судовий збір», розподіл судового збору здійснюється відповідно до процесуального законодавства. Відтак за відсутності спеціальної норми підлягають застосуванню загальні положення ст.ст.133, 141 ЦПК України, які мають універсальний характер і поширюються на всі види цивільного провадження (ч.2 ст.19 ЦПК України), якщо інше прямо не встановлено законом.
Ігнорування цих норм фактично позбавляє боржника ефективного процесуального захисту у частині компенсації понесених витрат, що не узгоджується із завданням цивільного судочинства, визначеним ч.1 ст.2 ЦПК України, та вимогами ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості судового рішення. За таких умов саме загальні норми про розподіл судових витрат мають бути застосовані з урахуванням принципу верховенства права та розумності як фундаментальних засад правозастосування.
Посилання суду першої інстанції на те, що у разі скасування судового наказу стягувач має право звернутися з позовом про стягнення відповідних витрат, а тому розподіл судових витрат не здійснюється, є юридично неспроможним, оскільки воно стосується виключно процесуальних прав стягувача та жодним чином не вирішує питання компенсації витрат боржника. Можливість подальшого звернення стягувача до суду не усуває факту понесення боржником обов`язкових витрат і не може бути підставою для відмови у їх розподілі. Такий підхід фактично підміняє предмет розгляду та не дає відповіді на ключове питання - яким чином мають бути врегульовані судові витрати особи, яка реалізувала своє право на скасування судового наказу.
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального права та, приймаючи до уваги, що у матеріалах справи відсутні докази фактичної сплати боржником судового збору, колегія суддів вважає, що суддя першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування судового збору.
Відповідно до положень ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню на підставі ст.379 ЦПК України, а справа - направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
Керуючись ст.ст. 374, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 07 листопада 2025 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: