612/644/25
2/612/7/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 лютого 2026 року    с-ще Близнюки
Близнюківський районний суд Харківської області у складі:
головуючого судді  Масло С.П.,
за участю секретаря судового засідання   Чміль Т.А.,
прокурора        Павлюченка А.С.,
відповідача та законного представника третьої особи  Кесель Т.І.,
представника відповідача      Петракова В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с. Близнюки в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Лозівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Лозівського районного округу Харківської області Яременко Галина Вікторівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-
ВСТАНОВИВ:
Перший заступник керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області Соколов О.Д. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Лозівського районного округу Харківської області Яременко Галина Вікторівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області, в якій просить: 
1) визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26.05.2023, укладений між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 за довіреністю, яка посвідчена 15.05.2023 нотаріусом Бєлгородського нотаріального округу Бєлгородської області Захаровою Євгенією Олександрівною, за реєстровим №31/94-н/31-2023-6-724, та ОСОБА_2 щодо житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2572135963100) та земельної ділянки площею 0,2438 га, кадастровий номер 6320655101:02:000:0019 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 25883163206); 
2) скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа (кв.м): 112.9, житлова площа (кв.м): 45.6, Опис: Житловий будинок з мансардою літ. «А-1», ганок літ. «а1», навіс літ. «М» з господарськими будівлями та спорудами: колодязь літ «І», вигрібна яма літ. «ІІ», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2572135963100, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67763603 від 26.05.2023; номер відомостей про речове право: 50409184), з одночасним припиненням права власності; 
3) Зобов`язати ОСОБА_2 повернути, а ОСОБА_1 прийняти житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею (кв.м): 112.9, житлова площа (кв.м): 45.6, Опис: Житловий будинок з мансардою літ. «А-1», ганок літ. «а1», навіс літ. «М» з господарськими будівлями та спорудами: колодязь літ «І», вигрібна яма літ. «ІІ», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2572135963100); 4) Скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на земельну ділянку кадастровий номер 6320655101:02:000:0019 площею 0,2438 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25883163206, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67763603 від 26.05.2023; номер відомостей про речове право: 50409469), з одночасним припиненням права власності; 
4) Зобов`язати ОСОБА_2 повернути, а ОСОБА_1 прийняти земельну ділянку кадастровий номер 6320655101:02:000:0019 площею 0,2438 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25883163206) та стягнути судові витрати з відповідачів.
В обґрунтування позову зазначено, що у провадженні СВ слідчого СВ УСБУ в Харківській області перебуває кримінальне провадження №22022220000000438 від 01.04.2022. В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_1 повідомлено про підозру за ч.2 ст.111 КК України. Письмове повідомлення про підозру вручене 09.04.2022 матері ОСОБА_3 . Інкриміноване ОСОБА_1 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 111 КК України є особливо тяжким злочином, за вчинення якого санкцією вказаної статті передбачено покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна. 26.05.2023 між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 за довіреністю, яка посвідчена 15.05.2023 нотаріусом бєлгородського нотаріального округу бєлгородської області Захаровою Євгенією Олександрівною, за реєстровим №31/94-н/31-2023-6-724, та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 . Предметом вказаного договору став житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2572135963100 та земельна ділянка площею 0,2438 га, кадастровий номер 6320655101:02:000:0019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 25883163206. На підставі рішення приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Яременко Г.В. № 67763603 від 26.05.2023 проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальна площа (кв.м): 112.9, житлова площа (кв.м): 45.6, Опис: Житловий будинок з мансардою літ. «А-1», ганок літ. «а1», навіс літ. «М» з господарськими будівлями та спорудами: колодязь літ «І», вигрібна яма літ. «ІІ», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2572135963100). Також, на підставі рішення приватного нотаріуса Лозівського районного нотаріального округу Яременко Г.В. № 67763603 від 26.05.2023 проведено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на земельну ділянку кадастровий номер 6320655101:02:000:0019 площею 0,2438 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 25883163206). На думку прокурора вказаний договір підлягає визнанню судом недійсним, а речові права на об`єкти нерухомості - скасуванню з огляду на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу укладений з метою уникнення ОСОБА_1 відповідальності в частині можливої конфіскації майна, у разі винесення судом обвинувального вироку. Метою укладення спірного договору купівлі-продажу від 26.05.2023 є уникнення ОСОБА_1 відповідальності перед державою в частині конфіскації належного йому майна під час процедур притягнення до кримінальної відповідальності. При цьому, ОСОБА_2 вірогідно могла знати, про те, що ОСОБА_1 , повідомлено про підозру за державну зраду та його майно може бути конфісковане, він незаконно виїхав на територію держави агресора, під час вчинення правочину від імені продавця діяла інша особа - ОСОБА_3 за довіреністю, яка посвідчена 15.05.2023 нотаріусом держави-агресора - бєлгородського нотаріального округу бєлгородської області, а також в силу того, що професійна діяльність ОСОБА_2 (зі слів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 є місцевим лікарем) передбачає тісні соціальні контакти. Таким чином, прокурор зазначає, що спірний правочин очевидно завдає шкоди державним інтересам, вчинений без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, зі спрямованістю дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, а тому зазначений Договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає визнанню недійсним.
25 серпня 2025 року ухвалою суду накладено арешт на нерухоме майно а саме: земельну ділянку кадастровий номер 6320655101:02:000:0019 площею 0,2438 га та житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею (кв.м): 112.9, житлова площа (кв.м): 45.6, опис: Житловий будинок з мансардою літ. «А-1», ганок літ. «а1», навіс літ. «М» з господарськими будівлями та спорудами: колодязь літ «І», вигрібна яма літ. «ІІ».
01 вересня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у порядку загального позовного провадження.
Відповідачка ОСОБА_2 не погодившись із позовом подала до суду відзив на позов, в якому зазначила, що вищезазначені обставини, на які посилається прокурор є лише безпідставними домислами, оскільки щодо купівлі даного будинку АДРЕСА_1 , вона вела розмову із ОСОБА_1 , та його мамою ОСОБА_3 , ще у квітні 2021 році. Станом на квітень 2021 року у домі що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , ніхто не мешкав, оскільки він не був не зовсім придатний для комфортного проживання( були відсутні внутрішні роботи, не було шпалер, облаштувань стелі, підлоги, тощо, по суті стояла «коробка будинку з вікнами та дахом» з підведеними комунікаціями (світло, газ) що доводить відео запис долучений до відзиву (додаток №1), та довідка №28-РЦ/01-101 від 29.08.2025 року. Посилання заступника керівника Лозівської окружної прокуратури Харківської області про те, що очевидним є те, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (зміна суб`єкта права власності на спірне майно житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка з кадастровим номером 6320655101:02:000:0019, площею 0,2438 га) використовувався відповідачами з метою уникнення майбутнього обов`язку ОСОБА_1 перед державою щодо передачі належного йому на праві власності майна у порядку кримінально-правових процедур конфіскації, повністю спростовуються тим, що ще у вересні 2021 року будинок АДРЕСА_1 , був виставлений власником будинку на продаж, на міських сайтах м. Лозова та смт. Близнюки Харківської області. Оскільки станом на вересень 2021 року, вона працювала в одній організації разом з ОСОБА_3 , то періодично повертались до питання купівлі будинку у її сина – відповідача ОСОБА_1 , а отже, згодом вона погодила за усною домовленістю з ОСОБА_1 , що вона купує даний будинок, що також підтверджують виписки з її рахунку. Ці платежі підтверджують те, що відносини між Покупцем та Продавцем розпочались задовго до оголошення останньому підозри у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 111 Кримінального кодексу України (09.04.2022 року). У вересні 2021 року вона передала ОСОБА_1 200 000 грн у готівковій формі, з домовленістю кінцевого переоформлення права власності за останнім платежем, який складав суму доплати у розмірі 49000,00 грн. Гроші у розмірі 200 000 грн. були передані відповідачу ОСОБА_1 , з метою завершення певних будівельно-ремонтних робіт та дооформлення документів, які були потрібні для реєстрації договору купівлі-продажу вказаного будинку, оскільки, як вказав на той час власник будинку - ОСОБА_1 – документи на будинок не були дооформлені та були певні питання щодо завершення будівельно-ремонтних робіт по спірному будинку, і це унеможливлювало оформлення правочину у нотаріуса. На вказану суму - 200 000 грн. (двісті тисяч гривень), було оформлено відповідну розписку, яка на даний час перебуває у її колишнього чоловіка ОСОБА_9 , з яким на даний час вона розлучена та майже не спілкується у в зв`язку із негативними стосунками між ними. На даний час, це унеможливлює її надання до суду, для підтвердження вказаних обставин. Отже фактично з вересня 2021 року відповідачка вважає себе користувачем домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки вже з вересня 2021р. остання почала ремонтні роботи у вищезазначеному домоволодінні, про що маються докази у вигляді відео та фото які долучені до даного відзиву, до того ж маються документи про закупівлю будівельних матеріалів, та виписки з рахунку ОСОБА_2 , які підтверджуються показаннями свідків. Отже, на думку відповідачки, укладення спірного цивільно-правового договору купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна фактично було вчинено ще задовго до оголошення ОСОБА_1 підозри, тому позов прокурора, є надуманим та бездоказовим, побудованим лише на припущеннях, а отже взагалі відсутні будь-які підстави для його задоволення. Відповідач просить у своєму відзиві відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Стягнути з позивача понесені нею судові витрати у фактичному розмірі сплачених нею коштів, які складаються з оплачених коштів за надану правову допомогу (на момент подання відзиву складає 19 000,00 грн та 2 500,00 грн. та сплаченого нею судового збору, тощо. 
Прокурором було надано відповідь на відзив, згідно якого він зазначає, що власником спірного майна ОСОБА_2 стала з моменту нотаріального посвідчення договору, тобто 26.05.2023. При цьому, обставини, вказані у відзиві, додатково підтверджують обставини позову, а саме, що ОСОБА_2 протягом тривалого часу та неодноразово спілкувалася з ОСОБА_1 та проявивши розумну обачність, мала б звернути увагу на той факт, що Продавець ОСОБА_1 у спірних правовідносинах щодо відчуження нерухомого майна діє не особисто, а через представника ОСОБА_3 , якій повноваження на представництво він передав, по-перше, на території країни-агресора; по-друге, безпосередньо за 11 днів до вчинення спірного договору купівлі продажу; по-третє, ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_1 . Крім того, покази свідків узгоджуються із поясненнями, які викладені у відзиві відповідача, про те, що ОСОБА_2 могла знати, що ОСОБА_1 , повідомлено про підозру за державну зраду та його майно може бути конфісковане, він незаконно виїхав на територію держави агресора, під час вчинення правочину від імені продавця діяла інша особа - ОСОБА_3 за довіреністю, яка посвідчена 15.05.2023 нотаріусом держави-агресора - бєлгородського нотаріального округу бєлгородської області, а також в силу того, що професійна діяльність ОСОБА_2 (зі слів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 є місцевим лікарем) передбачає тісні соціальні контакти. Таким чином, означені докази є вірогідними, оскільки будь-яких доказів на їх спростування відповідачем не подано, зокрема не надано жодного доказу, що спірне майно отримане у власність в законний спосіб. Жоден з наданих представником відповідача доказів про сплату коштів не спростовує обставини, які викладені в позовній заяві. 
Відповідчкою ОСОБА_2 були подані письмові заперечення, згідно яких зазначає, що покупець, який реєструє правочин у нотаріальному порядку, не зобов`язаний перевіряти дійсність або недійсність повноважень представництва. Це прерогатива нотаріуса, що нею і було зроблено. Крім того, цивільне законодавство України дозволяє вчиняти правочини не особисто власником майна, а представником. Прокурор не зазначає, чому саме, та відповідно до яких вимог, і як відповідачка ОСОБА_2 повинна була проявляти розумну обачність та звернути увагу, на те, що продавець ОСОБА_1 діє не особисто, а через представника(свою мати ОСОБА_3 ), яка діяла на підставі довіреності, що видана нотаріусом в рф, та за 11 днів до моменту вчинення правочину. Матеріали справи не містять даних про повідомлення Відповідачки ОСОБА_2 про наявність щодо Відповідача ОСОБА_1 підозри у вказаному прокурором кримінальному провадженні, та навіть відсутні докази про інформування Відповідачки ОСОБА_2 про наявність вказаного кримінального провадження. Протоколи допиту свідків ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 є недопустимими доказами в межах цієї цивільної справи. Отже позивачем не доведено, що Відповідачка ОСОБА_2 , під час вчинення спірного правочину діяла недобросовісно, та сам спірний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення перешкод для можливої конфіскації спірного будинку та земельної ділянки.
06 листопада 2025 року клопотання прокурора задоволено. Залучено ОСОБА_4 в особі ОСОБА_2 як законного представника та орган опіки та піклування Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області в якості третіх осіб. Витребувано у органу опіки та піклування Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області висновок щодо розв`язання спору.
18 грудня 2025 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.
У судовому засіданні прокурор позов підтримав та просив його задовольнити з підстав зазначених у ньому.
ОСОБА_2 , в тому числі як законний представник ОСОБА_4 , та представник ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог заперечували та просили відмовити у їх задоволенні з підстав зазначених у відзиві.
Відповідач  ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки у судове засідання не повідомив.
Приватний нотаріус Лозівського районного округу Харківської області Яременко Галина Вікторівна у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності.
ОСОБА_3 , у судове засідання не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причину неявки у судове засідання не повідомила.
Представник органу опіки та піклування Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області в судове засідання не з`явився, вимоги позову не підтримав з огляду на обставини викладені у висновку по суті спору.
Суд, вислухавши прокурора, ОСОБА_2 та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, виснував наступне.
Судом встановлено, що у провадженні СВ слідчого СВ УСБУ в Харківській області перебуває кримінальне провадження №22022220000000438 від 01.04.2022. В ході досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_1 09.04.2022 повідомлено про підозру за ч.2 ст.111 КК України.
Згідно довіреності від 15.05.2023 посвідченої нотаріусом Бєлгородського нотаріального округу Бєлгородської області Захаровою Є.О., за реєстровим №31/94-н/31-2023-6-724, ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 на продаж належного йому будинку та земельної ділянки.
26.05.2023 між ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_1 за довіреністю та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу ОСОБА_5 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу.
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,2438 га, кадастровий номер 6320655101:02:000:0019 є ОСОБА_2 .
Як вбачається з довідки №23, виданої Близнюківською селищною радою Лозівського району Харківської області від 07.01.2025 року за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно копії свідоцтва про народження, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та його батьками є ОСОБА_9 та ОСОБА_2 .
З договору про поділ майна від 14.05.2025 року, засвідченого приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Яременко Г.В., вбачається, що колишнє подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_2 уклали зазначений договір, де у власність ОСОБА_2 переходить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,2438 га, кадастровий номер 6320655101:02:000:0019.
На підтвердження аргументації відповідача ОСОБА_2 , про те, що вона домовилась про купівлю продаж спірного будинку та земельної ділянки під ним, ще задовго до оголошення підозри ОСОБА_1 , відповідачкою надано наступні докази.
З фотографій наданих відповідачкою ОСОБА_2 з хмарного сховища «Google Фото» вбачається спірний будинок станом на 27.10.2021 року. Станом на 12.12.2022 року на фото зображено ведення ремонтних робіт у будинку. Станом на 24.01.2022 року на фото зображено сина ОСОБА_2 під час ведення ремонтних робіт.
З наданих банківських виписок АТ КБ «ПриватБанк» з карткового рахунку НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_2 , вбачається перерахунок коштів ОСОБА_2 за будматеріали, меблі та ремонт, а також сплата комунальних платежів у період з вересня 2021 року.
З довідки ПРАТ «Харківенергозбут» за №28-РЦ/01-101 від 29.08.2025 року вбачається, що за період 2020 р – 2025 р за адресою АДРЕСА_1 проводяться регулярно платежі за надання електроенергії. 
Як вже зазначалось вище, згідно ухвали суду від 06.11.2025 року було витребувано у органу опіки та піклування Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області висновок щодо розв`язання спору.
Так, органом опіки та піклування Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області було надано відповідний висновок, згідно якого зазначено, що визнання договору купівлі-продажу недійсним негативно вплине на достатній життєвий рівень малолітньої дитини ОСОБА_4 та не буде відповідати найкращім його інтересам, оскільки погіршаться санітарно-побутові та житлові умови, дитина буде позбавлена окремої кімнати та безпечного простору для ігор для відпочинку, зросте психологічний ризик через зміну місця проживання та підвищений рівень, небезпеки, позбавить стабільного освітнього середовища, оскільки дитині доведеться змінити заклад освіти.
У судовому засіданні також були допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ..
Свідок ОСОБА_11 пояснив, що він робив ремонт у будинку АДРЕСА_1 у період з листопада 2021 року по січень 2022 року. Замовником ремонту була ОСОБА_2 , також вона проводила з ним розрахунки за виконані ремонтні роботи. Будинок належав ОСОБА_2 , оскільки усі домовленості по ремонту проводив з нею. В цьому будинку ОСОБА_2 проживала з листопада 2021 року. ОСОБА_1 він не знає та не бачив. 
Свідок ОСОБА_12 пояснив, що з ОСОБА_2 він знайомий ще зі школи. Йому відомо про те, що вона купила будинок с. Батюшки, Харківської області, Лозівського району. Жити в будинку вона почала з листопада 2021 року. Він допомагав їй робити ремонт у будинку у період з листопада 2021 року по січень 2022 року. Оплату за виконані роботи проводила ОСОБА_2 . Замовником ремонтних робіт була теж ОСОБА_2 . ОСОБА_1 він не знає.
Свідок ОСОБА_10 пояснив, що у вересні-жовтні 2021 року ОСОБА_2 робила ремонт у будинку АДРЕСА_1 . У нього є магазин будівельних матеріалів, тому він привозив ОСОБА_2 один раз на тиждень будівельні матеріали. До Нового 2022 року він привозив будівельні матеріали до 10 разів, після Нового 2022 року він теж підвозив будівельні матеріали. Одного разу він заходив у середину будинку та бачив, що у будинку проводились ремонтні роботи. За всі куплені будівельні матеріали сплачувала ОСОБА_2 . 
Свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона є працівником соціальної служби та знає ОСОБА_2 як лікаря. Також їй відомо, що будинок АДРЕСА_1 продавався з 2021 року. Цей будинок купила ОСОБА_2 у 2021 році та робила в ньому ремонт. Вона бачила як у цей будинок завозили будівельні матеріали. ОСОБА_2 почала проживати з цьому будинку взимку 2021 року. Також пояснила, що ОСОБА_1 весною 2021 року поїхав з будинку та продажем займалась його мати. Про те, що ОСОБА_1 обвинувачують у скоєнні кримінального правопорушення їй нічого не відомо.
Свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона працювала разом з ОСОБА_2 . Їй відомо про те, що ОСОБА_2 купила будинок у 2021 році та проживала в ньому разом з сином. Також ОСОБА_2 проводила ремонтні роботи у цьому будинку. Свідок зазначила, що вона була у цьому будинку восени 2021 року. ОСОБА_1 на весні 2021 року переїхав жити разом із сім`єю до м.Вовчанськ, оскільки він там працював. Про те, що ОСОБА_1 обвинувачують у скоєнні кримінального правопорушення їй нічого не відомо.
Свідок ОСОБА_15 пояснив, що він є сусідом ОСОБА_2 . Восени 2021 року ОСОБА_2 разом з чоловіком та дитиною переїхали жити в цей будинок. У будинку проводились ремонтні роботи. Він бував у цьому будинку та бачив як робився ремонт. Також вони разом святкували Новий 2022 рік у будинку ОСОБА_2 .. ОСОБА_1 проживав у цьому будинку до осені 2021 року. 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Нормою ч.1 ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів відповідно до статті 16ЦК України, є визнання правочину недійсним.
У силу ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
В силу частин першої третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) - ч.3 ст.215 ЦК України.
В силу п.6 ч.1с т.3 ЦК України, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч.2 ст.13 ЦК України). Згідно з ч.3 цієї статті не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними.
В контексті оцінки добросовісності поведінки учасників цивільних правовідносин застосуванню підлягає Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021№ 2-р (II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Частиною першою статті 203ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини третьої статті 203ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Згідно з частиною п`ятою статті 203ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.
Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.
При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.
Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частиною першою та другої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З урахуванням встановлених обставин по справі, суд дійшов висновку, що прокурором не надано доказів того, що метою укладення спірного договору купівлі-продажу від 26.05.2023 є уникнення ОСОБА_1 відповідальності перед державою в частині конфіскації належного йому майна під час процедур притягнення до кримінальної відповідальності, а тому немає підстав для задоволення позову з наступних підстав. 
Так, посилання прокурора на те, що відповідач могла знати про обставини кримінального провадження щодо продавця, не підтверджені жодним належним доказом. Суд виходить з того, що презумпція добросовісності учасників цивільних правовідносин діє доти, доки не доведено протилежне.
Прокурором на підтвердження обізнаності відповідача про обставини кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 надано протоколи допиту свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , які були допитані в межах кримінального провадження №42025222120000009 від 07.03.2025.
Відповідно до ст.ст.76,77,78,90,212 ЦПК України, суд дійшов висновку про те, що протоколи допиту свідків складені в межах кримінального провадження, не є показаннями свідків, наданими суду у даній цивільні справі, а отже не відповідають вимогам допустимості доказів. Оскільки зазначені особи не були допитані судом безпосередньо, а сторона відповідача була позбавлена можливості реалізувати принципи змагальності та безпосереднього дослідження доказів, то суд не бере такі докази до уваги.
Крім того, судом встановлено, що в межах кримінального провадження арешт на спірне майно не накладався.
Так, відповідно до статей 170,173 КПК України, арешт майна застосовується з метою забезпечення можливої конфіскації виключно за ухвалою слідчого судді та за наявності визначених законом підстав.
Відсутність арешту на майно свідчить про те, що орган досудового розслідування не встановив ризиків його відчуження, не обмежив право власності попереднього власника у встановленому законом порядку.
Отже, прокурор будучи обізнаним про хід досудового розслідування, не скористався процесуальними механізмами, передбаченими КПК України для забезпечення можливості конфіскації майна, що виключає можливість перекладення негативних наслідків на добросовісного набувача.
За таких обставин відповідач ОСОБА_2 укладаючи договір купівлі-продажу, обґрунтовано розраховувала на правомірність набуття права власності, а відсутність будь-яких обтяжень у Державному реєстрі речових прав підтверджує її добросовісність.
Також з матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_2  фактично восени 2021 року почала ремонтні роботи у вищезазначеному домоволодінні, про що маються докази у вигляді фотозображень, які долучені до відзиву, до того ж маються документи про закупівлю будівельних матеріалів, та виписки з банківського рахунку ОСОБА_2 , які узгоджуються з показаннями свідків. Отже, переддоговірні правовідносини по продажу спірного будинку та земельної ділянки під ним фактично склались ще задовго до оголошення ОСОБА_1 підозри.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19, зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».
Тобто Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19, сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину як:
- фіктивного (стаття 234 ЦК України);
- такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);
- такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Отже, з урахуванням наведених вище обставин справи при оспорюванні кредитором фраудаторних правочинів (вчинених на шкоду кредитору) слід розмежовувати такі підстави для оспорення як фіктивність (стаття 234 ЦК України) та вчинення правочину всупереч принципу добросовісності й недопустимості зловживанням правом (статті 3, 13 ЦК України).
Тобто одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживанням правом (статті 3, 13 ЦК України) за обставинами цієї справи не допускається.
Отже, кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна. Тому, з урахуванням того, що оспорюваний договір був виконаний, він не є фіктивним.
Судом встановлено, що оспорюваний договір був виконаний, відбувся перехід права, так покупець, який не є близьким родичем продавця купила спірний будинок із земельною ділянкою, зареєструвала право власності на спірне нерухоме майно.
Суд приходить до висновку, що прокурором не надано доказів вчинення фіктивного правочину за умислом обох сторін та на підтвердження умислу відповідача на укладення договору купівлі-продажу без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2 свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. При цьому, на час укладення вказаного правочину нерухоме майно під будь-якою забороною не перебувало.
Також прокурором з огляду на встановлені обставини та вище проведений аналіз доказів не доведено недобросовісності сторін спірного договору купівлі-продажу та те, що сторони спірного договору купівлі-продажу від 26.05.2023 житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 допустили зловживання правом або укладенням цього правочину порушили публічний порядок.
На користь добросовісності дій відповідача ОСОБА_2 та відсутності з її сторони зловживання правом, також свідчить та обставина, що 14.05.2025 вона уклала з колишнім чоловіком ОСОБА_9 договір про поділ майна, відповідно до умов якого стала одноосібним власником житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , який до цього перебував в статусі спільної сумісної власності. Тобто її дії були направлені на оформлення цього майна на себе та підтвердження статусу одноосібного власника майна. Дій, які б свідчили про намір позбутися цього майна (продаж, передача майна чоловіку та отримання компенсації замість цього майна, тощо) відповідач ОСОБА_2 не вчиняла. 
Крім того, на доводи прокуратури щодо доведеності обставин вчинення відповідачами дій «на зло», суд зауважує, що укладення договору купівлі-продажу 26.03.2023 не спростовує факт того, що переддоговірні правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склались ще в 2021 році та ОСОБА_2 фактично володіла та користувалась нерухомим майном як своїм з цього періоду.
Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з їх недоведеністю.
Відповідно до частин 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.
У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.
Таким чином, у зв`язку із відмовою у задоволенні позову, суд скасовує ужиті ухвалою суду від 25.08.2025 заходи забезпечення позову. 
Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне.
Відповідачем ОСОБА_2 заявлено вимогу про стягнення понесених нею судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 19 000 грн., 2 500 грн., 3000 грн. та 4700 грн. Крім того, представник відповідача просив додатково стягнути 20000 грн. за надані послуги з представництва в суді першої інстанції.
Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:
1) на професійну правничу допомогу;
2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;
3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;
4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.
Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження факту понесених судових витрат ОСОБА_2 надано наступні документи: договір про надання правової допомоги від 04.09.2025 року за №04/09-25, який укладений між Адвокатським бюро «Володимира Петракова», в особі керуючого адвоката Петракова В.А. та ОСОБА_2 ; протокол №1 про погодження ціни та інших умов договору №04/09-25 про надання правничої (правової) допомоги від 04.09.2025; платіжну інструкцію від 08.09.2025 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 зробила оплату за послуги правової допомоги за договором 04/09-25 від 04.09.2025 року у сумі 19 000 грн; платіжну інструкцію від 15.09.2025 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 зробила оплату за послуги правової допомоги за договором 04/09-25 від 04.09.2025 року у сумі 2500 грн; платіжну інструкцію від 30.09.2025 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 зробила оплату за послуги правової допомоги за договором 04/09-25 від 04.09.2025 року у сумі 3000 грн.; платіжну інструкцію від 02.10.2025 року, з якої вбачається, що ОСОБА_2 зробила оплату за послуги правової допомоги за договором 04/09-25 від 04.09.2025 року у сумі 4700 грн.
Прокурор заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зазначено розмірі посилаючись на їх завищену вартість та неспівмірність.
Суд звертає увагу на те, що з урахування характеру правовідносин та положень закону, які регулюють такі відносини, об`єм нормативного-правового обґрунтування не потребував тривалого пошуку та аналізу чинного законодавства і судової практики. Тобто, з огляду на складність справи, кількість правових норм, які застосовані у позові, наявність документів, що не потребували зусиль щодо їх пошуку, відсутність будь-яких математичних розрахунків чи обчислень, не виправдовує ту суму витрат, яка попередньо визначена представником відповідача.
Отже, суд вважає, що попередній розрахунок витрат відповідача в цій частині є неспівмірним зі складністю справи та наданих об`ємом послуг, є завищеним, невиправданим.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що у цій справі реальними та розумними є витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн. Отже, суд з урахуванням заперечень прокурора, зменшує витрати на правничу допомогу, які належить стягнути до 8000 грн.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід провести з Лозівської окружної прокуратури Харківської області в особі Харківської обласної прокуратури, яка має статус юридичної особи та сплачувала судовий збір за подання позову до суду.
Керуючись ст. ст. 2, 19, 76-81, 89 , 133, 258, 259, 263-265, 268, 352 ЦПК України, суд –
в и р і ш и в:
У задоволенні позову Лозівської окружної прокуратури Харківської області в інтересах держави до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Приватний нотаріус Лозівського районного округу Харківської області Яременко Галина Вікторівна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 , орган опіки та піклування Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу – відмовити в повному обсязі.
Стягнути з Лозівської окружної прокуратури Харківської області в особі Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000 грн (вісім тисяч гривень).
Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді  накладеного арешту на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку кадастровий номер 6320655101:02:000:0019 площею 0,2438 га, та житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею (кв.м): 112.9, житлова площа (кв.м): 45.6, опис: Житловий будинок з мансардою літ. «А-1», ганок літ. «а1», навіс літ. «М» з господарськими будівлями та спорудами: колодязь літ «І», вигрібна яма літ. «ІІ», що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Заходи забезпечення позову, що вжиті ухвалою Близнюківського районного суду Харківської області від 25.08.2025 зберігають свою дію до набрання законної сили цим рішенням.
Рішення може бути оскаржено повністю або частково в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення або в порядку ч. 2 ст. 354 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.
Повний текст судового рішення складено 26.02.2026.
Позивач: Лозівська окружна прокуратура Харківської області (вул.Богданівська, 17, м.Лозова, Харківська область, 64602) 
Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 )
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 )
Треті особи:
Приватний нотаріус Лозівського районного нотаріального округу Харківської області Яременко Галина Вікторівна (64801, Лозівський район, с-ще Близнюки, вул. Свободи, 26, РНОКПП НОМЕР_4 )
ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 )
Орган опіки та піклування Близнюківської селищної ради Лозівського району Харківської області (код ЄДРПОУ 04400021, вул. Незалежності, 39, с-ще Близнюки, Лозівський район, Харківськаобласть,64801)
 ОСОБА_4 в особі законного представника ОСОБА_2 (місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 )

Суддя           С.П. Масло