ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.04.2026 м. Дніпро Справа № 904/2940/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді-доповідача Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А., Іванова О.Г., розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2025 у справі (суддя Бєлік В.Г.), повний текст рішення складено 31.07.2025 
за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ, в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Дніпро 
до Приватного акціонерного товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», м. Кривий Ріг Дніпропетровської області 
про стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів у загальному розмірі 162 210,00 грн, -

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до ПрАТ «Північний ГЗК» про стягнення 155 697,24 грн плати за користування вагонами та 6 512,76 грн збору за зберігання вантажу у зв`язку з затримкою вагонів на станції призначення з вини відповідача.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2025 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ПрАТ «Північний ГЗК» на користь АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» плату за користування вагонами у розмірі 155 697,24 грн, збір за зберігання вантажу у розмірі 6 512,76 грн, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 3 028,00 грн.

2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач оскаржує його в апеляційному порядку та просить: рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2025 у справі № 904/2940/25 скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі ПрАТ «Північний ГЗК» заперечує стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, посилаючись на телеграмне розпорядження АТ «Укрзалізниця» №?ЦМ-13/693 від 05.04.2022, яке передбачає звільнення замовників від плати за користування вагонами у періоди дії комендантської години під час воєнного стану. 
Відповідач вказує, що плата була нарахована за період після 24.02.2022, коли комендантська година діяла, а позивач не врахував цієї вимоги при нарахуванні, не склав акти загальної форми для підтвердження обставин і порушив порядок нарахування. 
Крім того, відповідач зазначає, що станції призначення належать до об`єктів критичної інфраструктури і працюють цілодобово, а затримки вагонів не залежали від нього, про що свідчать заперечення у відомостях форми ГУ 46. 
Суд першої інстанції, на думку відповідача, не повністю та всебічно з`ясував обставини, ігнорував телеграмне розпорядження, не дав належної оцінки наданим доказам та аргументам, а також не врахував порушення позивачем процедур нарахування плати. 

3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач – АТ «Українська залізниця» заперечує проти скасування рішення суду першої інстанції, зазначаючи, що воно виступав лише перевізником у спірних перевезеннях, а не власником вагонів, і не визначав час та місце їх відправки. Відповідно, регулювання вагонопотоку належить відправнику та одержувачу. 
Доводи відповідача щодо неподачі вагонів на під`їзну колію через ремонт є неконкретними і не впливають на спір, адже нарахована плата не залежала від перебування вагонів на під`їзній колії. 
Телеграфна вказівка №?ЦМ-13/693 від 05.04.2022 є внутрішнім актом залізниці і не змінює умов Статуту залізниць, правил перевезень та договорів сторін, а звільнення від плати за користування вагоном можливе лише за наявності актів загальної форми ГУ 23, які позивачем не складались. 
Таким чином, підстав для звільнення відповідача від оплати нарахованих сум немає, і позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

4. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Суд першої інстанції встановив, що 14.12.2017 між АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» та ПрАТ «Північний ГЗК» укладено Договір №?ПР/М-17-2/14-744/НЮдч Про експлуатацію залізничної під`їзної колії ПрАТ «Північний ГЗК», що примикає до станцій Терни та Рядова, за яким під`їзна колія експлуатується на умовах Статуту залізниць України, Правил перевезення вантажів та договору, а рух поїздів здійснюється локомотивом власника колії з дотриманням правил технічної експлуатації та сигналізації. 
Під`їзна колія має розгорнуту довжину 268?700 погонних метрів і межу, визначену маневровими та вхідними світлофорами на станціях Терни та Рядова, а здавання вагонів здійснюється через встановлені інтервали часу залежно від типу вагонів та вантажів.
Договором та додатковими угодами (№?1 від 08.04.2019, №?6 від 15.12.2022, №?7 від 15.12.2022, №?8 від 22.05.2024) встановлено строки його дії – з 23.12.2017 до 30.06.2025. 
Плата за користування вагонами та збір за зберігання вантажів визначається згідно з Правилами користування вагонами, Тарифним керівництвом №?1 та Правилами зберігання вантажів. Плата за користування власними вагонами перевізника нараховується за формулою: Пвик?=?(Спл/24)?*?tгод?*?kм, де tгод – час користування вагоном, kм – коригуючий коефіцієнт, Спл – ставка плати, а початок нарахування визначається моментом передачі вагонів замовнику або затримки з його вини.
Крім того, 01.07.2020 між сторонами було укладено Договір про надання послуг з організації перевезень №?45-00191023/2020-0001, який підтверджує передачу вагонів, надає порядок розрахунків та визначає строки позовної давності – три роки. Відповідач, прийнявши пропозицію (акцепт), підтвердив ознайомлення та згоду з умовами договору.
Встановлено, що у період грудень 2024 – січень 2025 року за накладними №№ 25940, 25941, 25942, 26239, 68789, 68790, 08117, 68791 та ін. до ПрАТ «Північний ГЗК» на станцію Терни були прийняті порожні вагони. 
Згідно з актами ф. ГУ-23 станції Терни №№ 2948, 2949, 2, 3, 4, 5, 45, 49, 56, 58, 62, 63, 70, 72, 73, 87, 88, 121, 122, 126, 127, 128, 141, 144, 146, 147, 152, 153, 154, 155, протягом 30.12.2024 – 09.01.2025 вагони несвоєчасно забиралися відповідачем, що призвело до їх скупчення на підходах до станції Терни (Жовті Води I, Савро) відповідно до наказів №?297 від 31.12.2024, №?6 від 03.01.2025 та №?13 від 06.01.2025.
На підставі п.?10 Правил користування вагонами та контейнерами складено акти ф. ГУ-23А №№ 16 від 31.12.2024, 1 від 01.01.2025, 4 від 03.01.2025, 5 від 06.01.2025, 6 від 06.01.2025, 7 від 08.01.2025, які передані відповідачу через повідомлення про затримку вагонів; факт затримки засвідчений також актами ф. ГУ-23 №№ 39, 58, 145, 151, 155, 166, 177, 195, 198, підписаними представниками станції та відповідача.
На підставі цих даних станцією Терни були нараховані:
- плата за користування вагонами по відомостях ф. ГУ-46 №№ 07019007, 08019016, 08019019, 08019023, 09019025, 09019032, 10019026, 10019027, 10019029, 10019030, 10019031, 14019039, 14019040, 16019050, 17019067, 17019070, 17019072, 16019060, 16019062 у розмірі 155?697,24 грн;
- збір за зберігання вантажів по накопичувальних картках ф. ФДУ-92 №№ 08019010, 14019014 у розмірі 6?512,76 грн, на підставі актів загальної форми ф. ГУ-23 станцій Савро № 4 від 03.01.2025 та № 6 від 06.01.2025.
Відповідач зазначені суми не сплатив, що стало підставою для звернення позивача до господарського суду за захистом своїх прав.

5. Оцінка апеляційним господарським судом аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України (далі – ГК України та ст. 909 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), договір перевезення вантажу передбачає зобов`язання перевізника доставити вантаж у пункт призначення у встановлений строк та видати його уповноваженій особі, а вантажовідправник або вантажоодержувач зобов`язані сплатити встановлену плату. 
Згідно з ч. 5 ст. 307 ГК України та ст. 908 і 920 ЦК України умови перевезення та відповідальність сторін визначаються транспортними статутами і нормативними актами, що регламентують перевезення залізничним транспортом, зокрема Статутом залізниць України , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457 та Правилами перевезення вантажів, затвердженими на його підставі, які є обов`язковими для всіх юридичних осіб (ст. 5 Статуту).
Суд першої інстанції встановив, що у період грудня 2024 – січня 2025 року позивач – АТ «Українська залізниця» надавало відповідачу – ПрАТ «Північний ГЗК» – послуги з перевезення порожніх вагонів, які оформлені перевізними документами відповідно до правил оформлення перевізних документів та Правил експлуатації власних вантажних вагонів. Порожні вагони мали статус вантажу, а залізниця зобов`язувалась доставити їх у цілості та збереженості на станцію призначення та видати одержувачу, визначеному в накладній.
Відповідно до статей 46, 64, 71, 76 та 119 Статуту залізниць України, Правил користування вагонами і контейнерами та Правил експлуатації власних вантажних вагонів, час перебування вагонів у користуванні вантажовідправника включає період фактичного використання вагонів та час їх затримки, що виник через обставини, залежні від вантажоодержувача (власника під`їзної колії, підприємства чи порту). Звільнення від плати можливе лише у випадках, передбачених законом і нормативними актами, зокрема у разі затримки з вини залізниці або стихійних лих, що унеможливлюють перевезення.
Апеляційний суд враховує, що позивачем надано належні та допустимі докази факту використання вагонів відповідачем, зокрема:
- відомості форми ГУ-46 №№ 07019007, 08019016, 08019019, 08019023, 09019025, 09019032, 10019026, 10019027, 10019029, 10019030, 10019031, 14019039, 14019040, 16019050, 17019067, 17019070, 17019072, 16019060, 16019062;
- пам`ятки про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45;
- акти про затримку вагонів ф. ГУ-23 та ГУ-23а №№ 16 від 31.12.2024, 1 від 01.01.2025, 4 від 03.01.2025, 5 від 06.01.2025, 6 від 06.01.2025, 7 від 08.01.2025, а також акти ф. ГУ-23 №№ 39, 58, 145, 151, 155, 166, 177, 195, 198, які підтверджують перебування вагонів у користуванні відповідача та нарахування плати за користування ними.
Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про нібито неправомірність нарахування плати, оскільки відповідач не надав доказів того, що затримка вагонів на станціях Терни та Рядова або на підходах до них виникла з причин, що залежать від залізниці. 
Аргументи відповідача не спростовують встановлені фактичні обставини та правові підстави для стягнення плати за користування вагонами відповідно до Статуту залізниць України та правил перевезень.
Апеляційний суд також враховує, що суд першої інстанції правильно застосував норми статей 307, 908, 909, 920 ЦК України та статей 32, 307 ГК України, Статуту залізниць України, Правил перевезень вантажів і Правил користування вагонами і контейнерами для визначення обов`язків сторін та відповідальності у разі затримки вагонів. Первинні документи бухгалтерського обліку підтверджують нарахування плати за користування вагонами та збір за зберігання вантажів.
Встановлено, що станціями Терни та Рядова належним чином оформлені акти ф. ГУ-23 та ф. ГУ-23а, на підставі яких за час перебування спірних вагонів на станціях затримки, відповідно до Тарифного керівництва №?1, розрахована плата за користування вагонами у сумі 155?697,24 грн, а за затримку вантажів – збір за зберігання у розмірі 6?512,76 грн. Загальна сума – 162?210,00 грн.
Суд встановив, що позивач своєчасно подав вагони на приймально-здавальні колії відповідача, а затримка вагонів на станціях Терни та Рядова виникла через неможливість їх приймання станцією призначення у зв`язку зі скупченням вагонів та несвоєчасне вивільнення колій від вантажу відповідачем. Ці обставини зафіксовані актами форм ГУ-23 та ГУ-23а, складеними відповідно до законодавства.
Апеляційний господарський суд вважає доводи відповідача щодо неправомірності стягнення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажів безпідставними, оскільки вони не спростовують встановлені фактичні обставини та не спростовують належні й допустимі докази, надані позивачем. Зокрема, посилання відповідача на телеграмне розпорядження АТ «Укрзалізниця» №?ЦМ-13/693 від 05.04.2022, яке нібито передбачає звільнення від плати за користування вагонами у періоди дії комендантської години під час воєнного стану, апеляційний суд відхиляє, оскільки станції Терни та Рядова, а також під`їзні колії відповідача не є громадськими місцями і належать до об`єктів критичної інфраструктури, робота яких у період дії комендантської години не обмежується. Об`єкти критичної інфраструктури, що забезпечують безперервну роботу залізничного транспорту, не підпадають під обмеження комендантської години.
Відповідач не надав доказів фактичної неможливості приймання вагонів у нічний час. Телеграмне розпорядження не передбачає автоматичного звільнення від плати у випадку несвоєчасного вивільнення колій чи затримки приймання вагонів з вини вантажоодержувача.
Щодо нарахування плати та процедур, суд встановив, що позивачем належним чином оформлено первинні документи бухгалтерського обліку, акти форм ГУ-23, ГУ-23а та пам`ятки форми ГУ-45, які підтверджують перебування вагонів у користуванні відповідача та обсяг нарахованої плати. Акти складені у встановленому порядку і містять відомості про затримку вагонів на станціях Терни та Рядова, які не залежать від залізниці, а виникли через скупчення вагонів на станціях та несвоєчасне вивільнення колій відповідачем. Доводи щодо порушення процедур не підтверджені жодними документами і не спростовують фактичні дані, на підставі яких нарахована плата.
Щодо обставин затримки вагонів, апеляційний суд констатує, що надані форми ГУ-46 лише підтверджують факт подавання/забирання вагонів, але не спростовують затримку вагонів на станціях Терни та Рядова, що зафіксована актами форм ГУ-23 та ГУ-23а. Фактично, затримка вагонів відбулася через неможливість їх приймання станціями та несвоєчасне вивільнення колій відповідачем, що прямо підтверджується актами та відомостями залізниці.
Отже, апеляційний господарський суд вважає доводи апеляційної скарги ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» безпідставними, оскільки вони не спростовують встановлені фактичні обставини, не підтверджують порушення законодавства чи правил нарахування плати та не створюють підстав для скасування рішення суду першої інстанції. 
Матеріали справи підтверджують, що позивач дотримався умов договору №?ПР/М-17-2/14-744/НЮдч від 14.12.2017 про експлуатацію залізничної під`їзної колії та Договору про надання послуг з організації перевезень №?45-00191023/2020-0001 від 01.07.2020. В той же час, відповідач не надав доказів своєї непричетності до затримки вагонів.
Отже, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що висновки суду першої інстанції щодо правомірності стягнення з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» плати за користування вагонами у сумі 155?697,24 грн та збору за зберігання вантажів у сумі 6?512,76 грн, тобто загалом 162?210,00 грн, є правомірними, підтверджуються належними та допустимими доказами, а доводи відповідача щодо відсутності підстав для стягнення плати безпідставні і залишаються непідтвердженими. Рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

6. Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів ЦАГС дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку всім доказам у їх сукупності та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

7. Щодо розподілу судових витрат.

Витрати пов`язані з розглядом апеляційної скарги, відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

З підстав наведеного та керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 31.07.2025 у справі № 904/2940/25 – залишити без змін.
Судові витрати у вигляді сплати судового збору за подання апеляційної скарги по даній справі покласти на Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат».
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

О.Г. Іванов