ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року Чернігів Справа № 620/1929/26

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі судді Дубіної М.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – військова частина НОМЕР_2 , про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, зобов`язання вчинити певні дії, 

У С Т А Н О В И В:

20.02.2026 ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом (зареєстрований у суді 23.02.2026), у якому просить:
визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) «Про результати службового розслідування» від 21.01.2026 №407/нод, в частині притягнення до підвищеної матеріальної відповідальності на суму 187 065, 80 грн командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 за неналежне виконання ним своїх службових обов`язків, передбачених статтею 111 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №XIV (далі – Статут внутрішньої служби ЗСУ), абзацом 3 пунктом 4 Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.06.2005 №359 (далі – Інструкція № 359), що спричинило неправомірну нестачу стрілецької зброї служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , а саме: 9 мм. пістолет ФОРТ-14ТП №150864, 2019 року виготовлення - 1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ № XT1451, 1979 року виготовлення -1 комплект, у відповідності до пункту 3 статті 6 Закону України від 03.10.2019 № 160-IX Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» (далі – Закон № 160-IX);
визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) «Про результати службового розслідування» від 21.01.2026 №407/нод, в частині накладення дисциплінарного стягнення – «зауваження», на командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 за неналежне виконання ним своїх службових обов`язків, передбачених статтею 111 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, абзацом 3 пунктом 4 Інструкції №359, що спричинило неправомірну нестачу стрілецької зброї служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , а саме: 9 мм. пістолет ФОРТ- 14ТП №150864, 2019 року виготовлення -1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ № ХТ1451, 1979 року виготовлення - 1 комплект у відповідності до статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» (далі – Дисциплінарний статут ЗСУ);
визнати протиправним та скасувати пункт 6.1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) «Про результати службового розслідування» від 21.01.2026 №407/нод, в частині утримання коштів в розмірі 20 відсотків із щомісячного грошового забезпечення командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 до повного стягнення суми в розмірі 187 065,80 грн (сто вісімдесят сім тисяч шістдесят п`ять гривень вісімдесят копійок) у відповідності до частини першої статті 13 Закону № 160-IX;
визнати протиправним та скасувати пункт 7 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) «Про результати службового розслідування» від 21.01.2026 №407/нод, в частині начальнику штабу - заступнику командира військової частини НОМЕР_1 , відповідно до розділу 16 пункту 5 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (зі змінами) (далі – Положення № 260), в рапорті на виплату щомісячної премії командиру розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшому лейтенанту ОСОБА_1 вказати нуль відсотків встановленого розміру за січень місяць 2026 року.
Ухвалою судді Чернігівського окружного адміністративного суду Дубіної М.М. від 23.02.2026 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі. Ухвалено здійснювати розгляд справи суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.
У відзиві на позовну заяву представник відповідача заперечуючи проти позовних вимог вказує на те, що в ході проведення службового розслідування встановлено, що командир розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодший лейтенант ОСОБА_1 , будучи матеріально-відповідальною особою, у відповідності до пункту 2, Розділу І Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України № 440 від 17.08.2017, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, передбачених ст. 111 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, абзацом 3 пунктом 4 Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.06.2005 № 359, спричинив нестачу військового майна, а саме 9 мм. пістолет ФОРТ-14ТП № 150864, 2019 року виготовлення –1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ № ХТ1451, 1979 року виготовлення – 1 комплект; отже вбачається причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця, а саме, неналежним виконанням службових обов`язків командиром розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшим лейтенантом ОСОБА_1 і подією (наслідками), що трапилась і виразилась у неправомірній нестачі зброї, а саме, 9 мм. пістолет ФОРТ-14ТП № 150864, 2019 року виготовлення –1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ № ХТ1451, 1979 року виготовлення – 1 комплект; відсутні для визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21.01.2026 № 407/нод Про результати службового розслідування в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності молодшого лейтенанта ОСОБА_1 за неналежне виконання ним своїх службових обов`язків, передбачених статтею 111 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, що виразились неправомірній втраті стрілецької зброї.
Суд, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, встановив наступне.
ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 ; починаючи з 27.12.2025 ОСОБА_1 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_2 , що підтверджується копією військового квитка позивача серії НОМЕР_3 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.08.2025 № 227/нст молодшого лейтенанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 особистий номер - НОМЕР_4 , головного сержанта - командира 1 відділення взводу спостереження розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 призначено на посаду командира взводу спостереження розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.08.2025 №229/нст молодшого лейтенанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , особистий номер - НОМЕР_4 , командира взводу спостереження розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 , призначено на посаду командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 15.11.2025 року №332/нст молодшого лейтенанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 особистий номер - НОМЕР_4 у зв`язку із проведенням службового розслідування відсторонено від виконання службових обов`язків за посадою командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 і допущено до тимчасового виконання службових обов`язків командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_2 .
Повернуто до виконання службових обов`язків за штатною посадою командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.01.2026 №8/нст.
Також судом встановлено, що в період з 05.11.2025 по 20.12.2025 відповідно до наказу військової частини НОМЕР_5 від 21.10.2025 №341 «Про проведення щорічної інвентаризації», наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.10.2025 №4836/нагд та відповідно до статті 5 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», Положення про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.2000 № 748, Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України (далі - Інструкція), затвердженої наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 № 440 (зі змінами), пункту 10.3 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 16.07.1997 № 300, Meтодичних рекомендацій з організації та ведення бухгалтерського обліку в Збройних Силах України, затверджених наказом Міністра оборони України від 19.12.2014 № 905 (зі змінами), наказу Міністерства фінансів України від 17.06.2015 № 572 «Про затвердження типових, форм для відображення бюджетними установами результатів інвентаризації», головна внутрішньо-перевірочна комісія військової частини НОМЕР_1 здійснили щорічну планову інвентаризацію військового майна закріпленого за військовою частиною НОМЕР_1 , у тому числі зразків озброєння, військової техніки та матеріально-технічних засобів, які знаходяться у ремонті, на модернізації та списанні, за результатом якої складено та затверджено акт щодо підсумків проведення щорічної планової інвентаризації військового майна НОМЕР_1 від 22.12.2025 №940/78360, у якому, серед іншого зафіксовано, що у розвідувальній роті військової частини НОМЕР_1 було виявлено неправомірну нестачу 9 мм. пістолет ФОРТ-14ТП № 150864, 2019 року виготовлення -1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ № XT 1451, 1979 року виготовлення - 1 комплект; 7,62 мм автомата АКМС № 17055566, 1956 року виготовлення — 1 комплект та 5.45 мм автомата АК-74 № НОМЕР_6 , 1988 року виготовлення - 1 комплект.
Вподальшому, у відповідності до статті 85 Дисциплінарного статуту ЗСУ, вимог Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 21.11.2017 №608 (зі змінами) (далі – Порядок № 608), на підставі рапорту начальника служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , майора ОСОБА_3 , від 21.12.2025 за вхідним №940/78074-в, з метою уточнення причин та умов, що сприяли нестачі стрілецької зброї в розвідувальній роті військової частини НОМЕР_1 , що було виявлено за результатами щорічної інвентаризації, а саме: 9 мм пістолета ФОРТ- 14ТП № 150864, 2019 року виготовлення; 9 мм пістолета ПМ № XT 1451, 1979 року виготовлення; 7,62 мм автомата АКМС №17055566, 1956 року виготовлення та 5,45 мм автомата АК-74 № НОМЕР_6 , 1988 року виготовлення, а також, з метою встановлення ступеня вини осіб, чиї дії, або бездіяльність, можливо, стали причиною вчинення правопорушення, прийнято наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з адміністративно-господарської діяльності про призначення службового розслідування від 23.12.2025 №5781/нагд, відповідно до якого було вирішено провести службове розслідування з метою уточнення причин та умов, що сприяли нестачі стрілецької зброї в розвідувальній роті військової частини НОМЕР_1 , що було виявлено за результатами щорічної інвентаризації, а саме: 9 мм пістолета ФОРТ- 14ТП №150864, 2019 року виготовлення; 9 мм пістолета ПМ № ХТ1451, 1979 року виготовлення; 7,62 мм автомата АКМС № 17055566, 1956 року виготовлення та 5,45 мм автомата АК-74 № НОМЕР_6 , 1988 року виготовлення, а також, з метою встановлення ступеня вини осіб, чиї дії, або бездіяльність, можливо, стали причиною вчинення правопорушення.
В ході проведення службового розслідування було встановлено, що неправомірна нестача військового майна служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , а саме 5,45 мм автомата АК-74 № НОМЕР_6 , 1988 року виготовлення та 5,45 мм автомата АК-74 № НОМЕР_6 , 1988 року виготовлення не знайшла свого підтвердження, оскільки:
- 5,45 мм автомат АК-74 № НОМЕР_6 , 1988 року виготовлення був знищений;
- 7.62 мм автомат АКМС № 17055566, 1956 року виготовлення є в наявності та перебуває в місці тимчасової дислокації розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас, в ході службового розслідування було виявлено нестачу стрілецької зброї служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , а саме : 9 мм. пістолет ФОРТ-14ТП № 150864, 2019 року виготовлення - 1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ №ХТ1451, 1979 року виготовлення - 1 комплект.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) про результати службового розслідування від 21.01.2026 №407/нод, встановлено, що командир розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодший лейтенант військової служби за контрактом ОСОБА_1 , будучи матеріально-відповідальною особою, у відповідності до пункту 2 Розділу І Інструкції з обліку військового майна у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 17.08.2017 №440, внаслідок неналежного виконання своїх службових обов`язків, передбачених статті 111 Статуту ЗСУ, абзацом З пункту 4 Інструкції № 359, спричинив нестачу військового майна, а саме 9 мм. пістолет ФОРТ-14ТП № 150864, 2019 року виготовлення - 1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ №ХТ1451, 1979 року стрілецької зброї служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , а саме: 9 мм. пістолет ФОРТ-14ТІ №150864, 2019 року виготовлення -1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ № ХТ1451, 1979 року виготовлення - 1 комплект, у відповідності до пункту 3 статті 6 Закону № 160-IX притягнути до підвищеної матеріальної відповідальності на суму 187 065,80 грн (сто вісімдесят сім тисяч шістдесят п`ять гривень вісімдесят копійок).
Відповідно до пункту 2 Наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) про результати службового розслідування від 21.01.2026 року №407/нод, командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 за неналежне виконання ним своїх службових обов`язків, передбачених статтею 111 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, абзацом 3 пунктом 4 Інструкції №359, що спричинило неправомірну нестачу стрілецької зброї служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , а саме: 9 мм. пістолет ФОРТ-14ТП №150864, 2019 року виготовлення - 1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ № XT 1451, 1979 року виготовлення - 1 комплект, у відповідності до пункту 3 статті 6 Закону № 160-IX - притягнуто до підвищеної матеріальної відповідальності на суму 187 065,80 грн. (сто вісімдесят сім тисяч шістдесят п`ять гривень вісімдесят копійок).
Відповідно до пункту 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) про результати службового розслідування від 21.01.2026 року №407/нод, на командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 за неналежне виконання ним своїх службових обов`язків, передбачених статтею 111 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, абзацом 3 пунктом 4 Інструкції №359, що спричинило неправомірну нестачу стрілецької зброї служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , а саме: 9 мм. пістолет ФОРТ- 14ТП №150864, 2019 року виготовлення -1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ№ ХТ1451, 1979 року виготовлення - 1 комплект у відповідності до статті 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ накласти дисциплінарне стягнення – «ЗАУВАЖЕННЯ».
Відповідно до пункту 6.1. наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) про результати службового розслідування від 21.01.2026 у №407/нод, утримувати кошти в розмірі 20 відсотків із щомісячного грошового забезпечення командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 до повного стягнення суми в розмірі 187 065,80 грн. (сто вісімдесят сім тисяч шістдесят п`ять гривень вісімдесят копійок) у відповідності до частини першої статті 13 Закону № 160-IX.
Відповідно до пункту 7 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) про результати службового розслідування від 21.01.2026 №407/нод, начальнику штабу - заступнику командира військової частини НОМЕР_1 , відповідно до розділу 16 пункту 5 Положення № 260 (зі змінами), в рапорті на виплату щомісячної премії командиру розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшому лейтенанту ОСОБА_1 вказати нуль відсотків встановленого розміру за січень місяць 2026 року.
ОСОБА_1 , вважаючи протиправними окремі пункти наказу відповідача від 21.01.2026 №407/нод «Про результати службового розслідування», звернувся до суду з цим позовом.
Суд, визначаючись щодо заявлених вимог по суті, виходить з того, що відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз цієї норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади та місцевого самоврядування здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи органом місцевого самоврядування, їх посадовою особою дій у межах компетенції, але не передбаченим способом, у не передбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Обсяг судового контролю в адміністративних справах визначено частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), в якій зазначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону №2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною четвертою статті 2 Закону №2232-ХІІ визначено, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів визначає Статут внутрішньої служби ЗСУ.
Статтею 9 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до статті 11 Статуту внутрішньої служби ЗСУ необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України, покладає на військовослужбовців, зокрема, такі обов`язки: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим; беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини; постійно підвищувати рівень військових професійних знань, вдосконалювати свою виучку і майстерність, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; знати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України.
Згідно зі статтею 12 Статуту внутрішньої служби ЗСУ про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження, військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові, крім тих обставин, щодо надання яких є пряма заборона у законі (таємниця сповіді, лікарська таємниця, професійна таємниця захисника, таємниця нарадчої кімнати тощо).
Статтею 14 Статуту внутрішньої служби ЗСУ визначено, що зі службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
В силу приписів статті 16 Статуту внутрішньої служби ЗСУ кожний військовослужбовець зобов`язаний виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою. Ці обов`язки визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положеннями, інструкціями.
Відповідальність військовослужбовців закріплюється статтями 26, 27 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, відповідно до яких військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. Військовослужбовці, на яких накладається дисциплінарне стягнення за вчинене правопорушення, не звільняються від матеріальної та цивільно-правової відповідальності за ці правопорушення.
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права і командирів щодо їх застосування визначає Дисциплінарний статут ЗСУ.
За положеннями статей 1,2 Дисциплінарного статуту ЗСУ військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі.
Згідно з частиною першою статті 45 Дисциплінарного статуту ЗСУ у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків, порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
Положеннями статті 48 Дисциплінарного статуту ЗСУ передбачено, що на військовослужбовців можуть бути накладені такі дисциплінарні стягнення: а) зауваження; б) догана; в) сувора догана; г) позбавлення чергового звільнення з розташування військової частини чи з корабля на берег (стосовно військовослужбовців строкової військової служби та курсантів вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти); г) попередження про неповну службову відповідність (крім осіб рядового складу строкової військової служби); д) пониження в посаді; е) пониження у військовому званні на один ступінь (стосовно осіб сержантського (старшинського) та офіцерського складу); є) пониження у військовому званні з переведенням на нижчу посаду (стосовно військовослужбовців сержантського (старшинського) складу); ж) звільнення з військової служби через службову невідповідність (крім осіб, які проходять строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, а також військовозобов`язаних під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів та резервістів під час проходження підготовки та зборів).
В силу вимог пунктів 83-86 Дисциплінарного статуту ЗСУ на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), який прийняв рішення притягти військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності.
Воно може бути проведено особисто командиром (начальником), доручено військовослужбовцю офіцерського складу, а в разі вчинення правопорушення військовослужбовцем рядового, сержантського (старшинського) складу - також військовослужбовцю сержантського (старшинського) складу.
Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення командиром (начальником). У необхідних випадках цей термін може бути продовжено командиром (начальником), який призначив службове розслідування, або старшим командиром (начальником), але не більш як на один місяць.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки кримінального правопорушення, командир військової частини письмово повідомляє про це орган досудового розслідування.
Якщо під час службового розслідування буде з`ясовано, що правопорушення військовослужбовця містить ознаки адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, чи одержано інформацію про вчинення такого правопорушення військовослужбовцем, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та спеціально уповноваженому суб`єктові у сфері протидії корупції.
У разі якщо ознаки адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, встановлено під час проведення службового розслідування стосовно військовослужбовця Збройних Сил України чи одержано інформацію про вчинення ним такого правопорушення, командир військової частини зобов`язаний у межах своїх повноважень вжити заходів щодо припинення такого правопорушення та негайно письмово повідомити про його вчинення відповідному прокуророві та начальникові відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України.
Порядок проведення службового розслідування у Збройних Силах України визначається наказом Міністерства оборони України, в інших військових формуваннях, правоохоронних органах спеціального призначення - наказами державних органів, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування, утворені відповідно до законів України, правоохоронних органів спеціального призначення. Державної спеціальної служби транспорту, Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України.
Якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир, який призначив службове розслідування, приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності та визначає вид дисциплінарного стягнення.
Під час накладення дисциплінарного стягнення та обрання його виду враховується: характер та обставини вчинення правопорушення, його наслідки, попередня поведінка військовослужбовця, а також тривалість військової служби та рівень знань про порядок служби.
Підстави та механізм проведення службового розслідування стосовно військовослужбовців Збройних Сил України, а також військовозобов`язаних та резервістів (далі - військовослужбовці), які не виконали (неналежно виконали) свої службові обов`язки або вчинили правопорушення під час проходження служби (зборів), а також дії (бездіяльність) яких призвели до завдання шкоди державі визначені Порядком №608.
Згідно з пунктом 7 Порядку №608 службове розслідування за фактами завданої шкоди державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, проводиться з дотриманням вимог даного Порядку та положень Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Відповідно до пункту 1 розділу II Порядку №608 службове розслідування може призначатися у разі втрати або викрадення зброї чи боєприпасів.
Службове розслідування може проводитися і в інших випадках з метою уточнення причин та умов, що сприяли правопорушенню, та встановлення ступеня вини посадових (службових) осіб.
Пунктом 3 розділу II Порядку №608 визначено, що службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно-правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння).
Згідно з пунктом 1 розділу III Порядку №608 рішення про призначення службового розслідування приймається командиром (начальником), який має право видавати письмові накази та накладати на підлеглого дисциплінарне стягнення.
Інші посадові (службові) особи у разі необхідності звертаються за підпорядкованістю з клопотанням про призначення службового розслідування.
Відповідно до пункту 3 розділу III Порядку №608 службове розслідування призначається письмовим наказом командира (начальника), у якому зазначаються підстава, обґрунтування або мета призначення службового розслідування, особа, стосовно якої воно проводиться, строк проведення службового розслідування, а також визначаються посадова (службова) особа, якій доручено його проведення, або голова та члени комісії з проведення службового розслідування (далі - особи, які проводять службове розслідування).
Днем початку службового розслідування вважається день видання наказу про його призначення. Днем закінчення службового розслідування вважається день надання командиру (начальнику), який призначив службове розслідування, акта службового розслідування та матеріалів на розгляд, визначений в наказі про призначення службового розслідування.
Згідно з пунктами 1-6 розділу V Порядку №608 за результатами службового розслідування складається акт службового розслідування, який містить вступну, описову та резолютивну частини.
У вступній частині акта службового розслідування зазначаються підстави призначення та проведення службового розслідування.
В описовій частині акта службового розслідування зазначаються: посада, військове звання, прізвище, ім`я та по батькові, рік народження, освіта, термін військової служби та термін перебування на останній посаді військовослужбовця, стосовно якого проведено службове розслідування; неправомірні дії військовослужбовця; зв`язок правопорушення з виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби (якщо такий є); вина військовослужбовця; причинний зв`язок між неправомірними діями військовослужбовця та подією, що трапилась; вимоги нормативно-правових актів, інших актів законодавства, які було порушено; причини та умови, що сприяли правопорушенню; заперечення, заяви та клопотання особи, стосовно якої проведено службове розслідування, мотиви їх відхилення чи підстави для задоволення.
У резолютивній частині акта службового розслідування зазначаються: висновки службового розслідування; пропозиції щодо притягнення винної особи (винних осіб) до відповідальності; інші заходи, спрямовані на усунення причин та умов, що призвели до правопорушення, які пропонується здійснити.
Акт службового розслідування підписується особами, які його проводили. У разі виявлення суперечностей та незгоди з результатами службового розслідування кожна така особа має право висловити свою окрему думку, яка викладається на окремому аркуші (від руки або у друкованому вигляді) та долучається до акта службового розслідування.
Після підписання акт службового розслідування подається на розгляд командиру (начальнику), який призначив розслідування. До акта службового розслідування додаються всі матеріали службового розслідування.
Відповідно до пунктів 1-2 розділу VI Порядку №608 за результатами розгляду акта та матеріалів службового розслідування, якщо вину військовослужбовця повністю доведено, командир (начальник) приймає рішення про притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності, визначає вид дисциплінарного стягнення та призначає особу, якій доручає підготувати проект відповідного наказу.
Вид дисциплінарного стягнення визначається особисто службовою особою, яка призначила службове розслідування, в аркуші резолюції або на висновку за результатами службового розслідування або безпосередньо в наказі про притягнення до дисциплінарної відповідальності.
Дисциплінарне стягнення накладається у строки, визначені Дисциплінарним статутом Збройних Сил України.
Наказ (витяг з наказу) про притягнення до відповідальності доводиться до військовослужбовця у частині, що його стосується, під підпис із зазначенням дати доведення. Доведення здійснює безпосередній командир (начальник) військовослужбовця, який вчинив дисциплінарне правопорушення, або старший (за підпорядкуванням) командир (начальник).
У разі відмови військовослужбовця поставити свій підпис про ознайомлення з наказом (витягом з наказу) про притягнення його до відповідальності складається акт про відмову. Зміст акта про відмову засвідчується підписами не менше двох свідків цього факту.
Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що передумовою для притягнення військовослужбовця до дисциплінарної відповідальності є, зокрема проведення службового розслідування з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини. Таке службове розслідування проводиться для встановлення: неправомірних дій військовослужбовця, яким вчинено правопорушення; причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та виконанням військовослужбовцем обов`язків військової служби; ступеня вини військовослужбовця; порушень нормативно- правових актів, інших актів законодавства; причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення; причин виникнення матеріальної шкоди, її розміру та винних осіб (у разі виявлення факту її заподіяння). Результати службового розслідування фіксуються у акті службового розслідування, в якому і мають бути відображені усі зазначені вище складові, надана належна оцінка усім обставинам, встановленим під час проведення такого службового розслідування з урахуванням пояснень особи, відносно якої воно проведено, та, відповідно, має міститися висновок з урахуванням усіх обставин, встановлених під час проведення службового розслідування.
Також, Розділом VIII Порядку №608 врегульовано особливості проведення службового розслідування за фактами завданої державі матеріальної шкоди.
Так, у разі виявлення факту завдання шкоди державі командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає службове розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Під час проведення такого службового розслідування додатково необхідно з`ясувати: наявність шкоди; протиправну поведінку особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; ступінь нанесення матеріальної шкоди (пошкодження, псування або втрата військового майна); умисність чи необережність дій (бездіяльність) винної особи та обставини, за яких заподіяно шкоду.
До матеріалів службового розслідування долучається довідка про вартісну оцінку заподіяної шкоди за підписом начальника відповідної служби та фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини.
У свою чергу, підстави та порядок притягнення військовослужбовців та деяких інших осіб до матеріальної відповідальності за шкоду, завдану державному майну, у тому числі військовому майну, майну, залученому під час мобілізації, а також грошовим коштам, під час виконання ними службових обов`язків визначає Закон №160-ІХ.
Згідно з підпунктами 3-5 частини першої статті 1 Закону №160-1Х, командир (начальник) - командир (начальник, керівник) військової частини, установи, організації, закладу; матеріальна відповідальність - вид юридичної відповідальності, що полягає в обов`язку військовослужбовців та деяких інших осіб покрити повністю або частково пряму дійсну шкоду, що було завдано з їх вини шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків, а також додаткове стягнення в дохід держави як санкція за протиправні дії у разі застосування підвищеної матеріальної відповідальності; пряма дійсна шкода (далі - шкода) - збитки, завдані військовій частині, установі, організації, закладу шляхом знищення, пошкодження, створення нестачі, розкрадання або незаконного використання військового та іншого майна, погіршення або зниження його цінності, а також витрати на відновлення чи придбання військового та іншого державного майна замість пошкодженого або втраченого, надлишкові виплати під час виконання обов`язків військової служби або службових обов`язків. До шкоди не включаються доходи, які могли бути одержані за звичайних обставин, якщо таких збитків не було б завдано.
Підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність (частина перша статті 3 Закону №160-ІХ).
Відповідно до частини другої статті 3 Закону №160-ІХ умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; 4) вина особи в завданні шкоди.
Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України (частина третя статті 3 Закону №160-ІХ).
Згідно з статтею 5 Закону № 160-ІХ особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність. Командир (начальник), який своїм рішенням чи бездіяльністю порушив установлений порядок обліку, зберігання, використання військового та іншого майна або не вжив належних заходів, передбачених законодавством, щодо запобігання розкраданню, знищенню чи псуванню, іншому незаконному витрачанню військового та іншого майна, внаслідок чого було завдано шкоду, або щодо притягнення винних осіб до матеріальної відповідальності, несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Закону № 160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних Дій.
Згідно з положеннями статті 8 Закону № 160-ІХ посадові (службові) особи зобов`язані письмово доповісти командиру (начальнику) про всі факти завдання шкоди протягом доби з моменту виявлення таких фактів.
У разі виявлення факту завдання шкоди командир (начальник) протягом трьох діб після отримання відповідної письмової доповіді посадових (службових) осіб письмовим наказом призначає розслідування для встановлення причин завдання шкоди, її розміру та винних осіб.
Розслідування повинно бути завершено протягом одного місяця з дня його призначення. В окремих випадках зазначений строк може бути продовжено командиром (начальником), який призначив розслідування, але не більше ніж на один місяць.
Розслідування може не призначатися, якщо причини завдання шкоди, її розмір та винна особа встановлені за результатами аудиту (перевірки), інвентаризації, досудового розслідування або судом.
Порядок проведення службового розслідування визначається міністерствами, іншими центральними органами виконавчої влади, правоохоронними органами спеціального призначення, Службою зовнішньої розвідки України, Державною службою спеціального зв`язку та захисту інформації України та Державним бюро розслідувань.
За результатами проведення розслідування складається акт (висновок), який подається командиру (начальнику), що призначив розслідування, на розгляд. До акта (висновку), складеного за результатами розслідування, додаються довідка про вартісну оцінку завданої шкоди за підписом начальника відповідної служби забезпечення і фінансового органу (головного бухгалтера) військової частини, установи, організації, закладу та/або акт оцінки збитків, що складається суб`єктами оціночної діяльності.
Якщо вину особи доведено, командир (начальник) не пізніше ніж у п`ятнадцятиденний строк із дня закінчення розслідування видає наказ про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності із зазначенням суми, що підлягає стягненню.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону №160-ІХ особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі завданої з її вини шкоди в разі:
1) виявлення нестачі, розкрадання, умисного знищення, пошкодження чи іншого незаконного використання військового та іншого майна, у тому числі переданого під звіт для зберігання, перевезення, використання або для іншої мети, здійснення надлишкових виплат грошових коштів чи вчинення інших умисних протиправних дій;
2) виявлення факту приписки в нарядах чи інших документах фактично не виконаних робіт, викривлення звітних даних або обману держави в інший спосіб;
3) завдання шкоди у стані сп`яніння внаслідок вживання алкоголю, наркотичних засобів або інших одурманюючих речовин;
4) вчинення діяння (дій чи бездіяльності), що мають ознаки кримінального правопорушення;
5) якщо особою надано письмове зобов`язання про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих їй для зберігання або для інших цілей.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону № 160-ІХ завдана шкода не підлягає відшкодуванню, а особи звільняються від матеріальної відповідальності у разі, якщо шкоду завдано внаслідок:
1) дії непереборної сили;
2) необхідної оборони;
3) крайньої необхідності;
4) виконання наказу або розпорядження командира (начальника), крім випадків виконання явно злочинного наказу або розпорядження;
5) виправданого службового ризику;
6) затримання особи, що вчинила злочин, фізичний або психічний примус;
7) виконання спеціального завдання з попередження чи розкриття злочинної діяльності організованої групи чи злочинної організації.
Обставини, що виключають матеріальну відповідальність, підлягають встановленню під час проведення розслідування (частина третя статті 9 Закону № 160-ІХ).
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для таких висновків:
- по-перше, до матеріальної відповідальності може бути притягнуто військовослужбовця у разі встановлення в ході службового розслідування завдання ним прямої дійсної шкоди державі, внаслідок протиправної поведінки у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням ним обов`язків військової служби або службових обов`язків та встановленням причинного зв`язку між протиправною поведінкою такої особи і завданою шкодою із обов`язковим встановленням вини особи в завданні такої шкоди;
- по-друге, під час проведення службового розслідування комісією має бути перевірено та встановлено наявність/відсутність обставин, що виключають матеріальну відповідальність; у свою чергу висновок за результатами службового розслідування повинен містити повне та об`єктивне дослідження обставин спричинення шкоди, встановлення наявності (або відсутності) у діянні складу порушення, вирішення питання щодо наявності (або відсутності) підстав для притягнення його до відповідальності, обґрунтувавши при цьому своє рішення у відповідному наказі;
- по-третє, Закон № 160-ІХ розмежовує підстави для застосування до особи обмеженої матеріальної відповідальності та повної або підвищеної матеріальної відповідальності.
Тобто, для притягнення військовослужбовця до матеріальної відповідальності обов`язковою умовою є підтвердження матеріалами службового розслідування факту умисного чи з необережності скоєння ним дій чи бездіяльності.
При встановленні протиправної поведінки особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків необхідно встановити, що винний зобов`язаний був вчинити ті дії, невиконання яких ставиться йому за вину. Військова службова особа може відповідати за недбале ставлення до військової служби лише у тому випадку, коли вона не тільки повинна була через свій службовий обов`язок виконати ті чи інші дії, але й могла, тобто мала реальну можливість виконати їх належним чином. Якщо військова службова особа перебувала у таких умовах, за яких не мала фактичної можливості належно виконати свої службові (посадові) обов`язки, то відповідальність за недбале ставлення до військової служби виключається. При цьому треба враховувати як об`єктивні, так і суб`єктивні фактори. Зокрема, зовнішні умови й обстановку, в якій доводилось виконувати обов`язки військовій службовій особі, дії вищестоящих командирів і начальників, а також дані, які характеризують особу винного, його кваліфікацію, професійну підготовку, тривалість перебування на посаді, яку обіймає, досвід та інші обставини.
У справі, яка розглядається судом встановлено, що у період з 05.11.2025 по 20.12.2025, у якій проводилась щорічна планова інвентаризація військового майна закріпленого за військовою частиною НОМЕР_1 , за результатом якої було складено та затверджено акт щодо підсумків проведення щорічної планової інвентаризації військового майна НОМЕР_1 від 22.12.2025 №940/78360, у якому, серед іншого було зафіксовано, що у розвідувальній роті військової частини НОМЕР_1 було виявлено неправомірну нестачу 9 мм. пістолет ФОРТ-14ТП № 150864, 2019 року виготовлення -1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ № XT 1451, 1979 року виготовлення - 1 комплект; 7,62 мм автомата АКМС № 17055566, 1956 року виготовлення — 1 комплект та 5.45 мм автомата АК-74 № 5929685, 1988 року виготовлення - 1 комплект, що й стало мотивом проведення службового розслідування, з метою уточнення причин та умов, що сприяли нестачі вказаної стрілецької зброї в розвідувальній роті військової частини НОМЕР_1 , за результатом якого було прийнято наказ 21.01.2026 №407/нод «Про результати службового розслідування», окремі пункти якого оспорює позивач у цій справі, внутрішньо-перевірочною комісією з перевірки наявності, зберігання та списання майна служби засобів ближнього бою та розвідки виявила у розвідувальній роті військової частини НОМЕР_1 не було виявлено нестачу 9 мм. пістолета ФОРТ-14ТП № 150864, 2019 року виготовлення - 1 комплект, 9 мм. пістолета ПМ № ХТ1451, 1979 року виготовлення - 1 комплект, за втрату якої позивача притягнуто до дисциплінарної та матеріальної відповідальності.
Тобто, на момент проведення інвентаризації нестачі 9 мм. пістолета ФОРТ-14ТП № 150864, 2019 року виготовлення - 1 комплект, 9 мм. пістолета ПМ № ХТ1451, 1979 року виготовлення - 1 комплект не було виявлено, а з 15.11.2025 та по 08.01.2026 позивач був відсторонений від посади, у зв`язку із проведенням службового розслідування відсторонено від виконання службових обов`язків за посадою командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 і допущено до тимчасового виконання службових обов`язків командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_4 . Службове розслідування було призначено у зв`язку з тим, що підлеглі ОСОБА_1 військовослужбовці залишили позиції, з 16.11.2025 року по 02.12.2025 року та з 20.12.2025 року по 08.01.2025 року позивач перебував у відпустці у м. Чернігів.
Вказані обставини свідчать про те, що на момент відсторонення від посади позивача неіснував факт нестачі 9 мм. пістолета ФОРТ-14ТП № 150864, 2019 року виготовлення - 1 комплект, 9 мм. пістолета ПМ № ХТ1451, 1979 року виготовлення - 1 комплект, а після відсторонення позивач не міг та не мав можливості контролювати зберігання зброї, тобто неналежно чи неналежно виконувати свої службові обов`язки, передбачені статті 111 Статуту внутрішньої служби ЗСУ.
До того ж, під час проведення службового розслідування, стороною Відповідача не взято до уваги той факт, що під час перебування на посаді командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 за ведення та заповнення відомості закріплення зброї за особовим складом розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 від 10.11.2024 №940/53659 був відповідальний технік роти БПАК штурмового спеціалізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 старший сержант ОСОБА_5 ; 09.11.2025 старший ОСОБА_6 перейшов в іншу військову частину, відповідно здавав посаду, у зв`язку з чим, за твердженням позивача, ним та ОСОБА_5 було проведено інвентаризацію зброї за яку відповідальним був ОСОБА_5 та за результатом перевірки не було виявлено нестачі. 
Окрім того, з приводу відсутності нестачі у своїх поясненнях, які містяться в матеріалах службового розслідування (сторінки 109-112), підтвердив і ОСОБА_5 . 
Таким чином, в ході службового розслідування не було встановлено, хто був відповідальний за вказане майно в період з 15.11.2025 та по 08.01.2026 та не наведено достатні докази того, що розкрадання ввіреного позивачу майна відбулося саме в період з 08.08.2025 по 15.11.2025, а не з 15.11.2025 по 08.01.2026 коли позивач був відсторонений від посади та перебував у відпустці у іншому населеному пункті.
З акта службового розслідування відносно позивача видно, що службовим розслідуванням не було встановлено причинного зв`язку між правопорушенням, з приводу якого було призначено службове розслідування, та неналежним виконанням позивачем своїх обов`язків, а лише було констатовано що матеріальна шкода завдана, за що відповідно несе відповідальність позивач.
Матеріали службового розслідування також не містять жодних належних та допустимих доказів того, що саме з вини позивача державі було завдано збитки внаслідок неналежного виконання ним службових обов`язків щодо збереження військового майна, не містить посилань на те, які саме обов`язки не було виконано чи неналежно виконано позивачем, у зв`язку з чим було констатовано втрату ввіреного йому майна, а також службовим розслідуванням не встановлено причин та умов, що сприяли вчиненню правопорушення, наявність неправомірних дій військовослужбовця.
Окрім того, загальновідомим є факт, що з 24.02.2022 в Україні введено правовий режим воєнного стану.
Законом України від 15.03.2022 №2124-ІХ «Про внесення змін до Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо визначення обставин, що виключають кримінальну протиправність діяння та забезпечують бойовий імунітет в умовах воєнного стану» (набрав чинності 21.03.2022) встановлено правовий захист військового командування, військовослужбовців, добровольців Сил територіальної оборони Збройних Сил України, працівників правоохоронних органів, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні України, осіб, визначених Законом України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України» шляхом закріплення поняття «бойового імунітету» та закріплення в загальній частині Кримінального кодексу інституту звільнення від кримінальної відповідальності за втрати бойової техніки чи іншого військового майна.
Бойовий імунітет - звільнення військового командування, військовослужбовців, добровольців Сил територіальної оборони Збройних Сил України, працівників правоохоронних органів, які відповідно до своїх повноважень беруть участь в обороні України, осіб, визначених Законом України «Про забезпечення участі цивільних осіб у захисті України», від відповідальності, у тому числі кримінальної, за втрати особового складу, бойової техніки чи іншого військового майна, наслідки застосування збройної та іншої сили під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань з оборони України із застосуванням будь- яких видів зброї (озброєння), настання яких з урахуванням розумної обачності неможливо було передбачити при плануванні та виконанні таких дій (завдань) або які охоплюються виправданим ризиком, крім випадків порушення законів та звичаїв війни або застосування збройної сили, визначених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Окресленим законом запроваджено звільнення від будь-якої відповідальності, зокрема військовослужбовців, за наявності наступних умов:
- наявність втрати особового складу, бойової техніки, військового майна чи наявні наслідки від застосування зброї та іншої сили;
- зазначені негативні наслідки мають відбутись під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань з оборони України із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння);
- настання негативних наслідків з урахуванням розумної обачності неможливо було передбачити при плануванні та виконанні таких дій (завдань) або які охоплюються виправданим ризиком;
- відсутність у діях особи порушення законів та звичаїв війни, або застосування такої збройної сили, яка прямо заборонена міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Окреслений закон надає бойовий імунітет, звільнення від підвищеної матеріальної відповідальності за втрату зброї, боєприпасів та спеціальних засобів.
Водночас, при прийнятті наказу від 21.01.2026 №407/нод «Про результати службового розслідування» окремі пункти якого, які стосуються позивача він оспорює в цій справі, відповідачем наведені норми не враховувалися, при службовому розслідуванні обставини наявності чи відсутності бойового імунітету не перевірялися.
Тому, наведені в акті службового розслідування висновки зроблені відповідачем без всебічного, повного і об`єктивного розслідування обставин вчиненого правопорушення, зокрема, не було встановлено всіх умов притягнення позивача до матеріальної відповідальності, виходячи із приписів частини другої статті 3 Закону №160-ІХ.
Суд наголошує на тому, що відповідач як суб`єкт владних повноважень повинен довести правомірність свого рішення належними, допустимими та достатніми доказами, зокрема, матеріалами службового розслідування тощо.
При цьому, саме лише відтворення у наказі фабули певного правопорушення, не є достатнім для того, щоб вважати такий висновок обґрунтованим, як і ухвалене на підставі нього рішення. Обставини подій, що стали підставою для призначення службового розслідування, мають бути підтверджені й оцінені в сукупності з іншими зібраними під час службового розслідування поясненнями та документами.
За наведених обставин, оскаржуваний накази прийнято без з урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; з порушенням принципу добросовісності, розсудливості, без дотримання принципу рівності перед законом та пропорційності (дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).
Згідно з частиною першою статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показань свідків.
З останньої норми вбачається, що законодавець встановлює презумпцію вини суб`єкта владних повноважень, рішення, дії чи бездіяльність якого оскаржується, повідомлені позивачем обставини справи про рішення, дії чи бездіяльність відповідача - суб`єкта владних повноважень відповідають дійсності, доки відповідач не спростує їх.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
При цьому в силу положень частини другої статті 77 вказаного Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, а також у доведенні перед судом їх переконливості, суд зазначає, що обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності відповідачем не звільняє позивача від обов`язку доказування протилежного.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що позивач довів те, що оспорювані пункти наказу відповідача прийнятті відносно позивача безпідставно, а відповідачем не доведено зворотного.
Судом також враховано, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010, заява 4909/04, відповідно до пункту 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, пункту 29).
У пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бендерський проти України» від 15.11.2007, заява № 22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
Крім того, згідно з пунктом 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Інші аргументи сторін, з урахуванням викладеного, не є суттєвими, а тому суд не надає правової оцінки таким.
З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, та внутрішнього переконання, приходить до висновку, що всі позовні вимоги підлягають задоволенню як похідні від протиправного застування до позивача дисциплінарної та матеріальної відповідальності оспорюваними пунктами 2 та 3 наказу відповідача.
Визначаючись щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Так, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення яким надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16.11.2000 №13-рп/2000, від 30.09.2009 №23-рп/2009 та від 11.07.2013 №6-рп/2013.
У рішенні Конституційного Суду України від 30.09.2009 №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно з частиною першою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частина третя вказаної статті).
За змістом статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною чи третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, установлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, з огляду на принципи диспозитивності та змагальності, суд не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (висновок Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі №922/445/19, викладений у постанові від 03.10.2019).
Так, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд ураховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим і пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується постановами Верховного суду, наприклад у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.
Так, в питанні надання доказів суд звертає увагу на позиції Верховного Суду в постанові від 20.07.2021 у справі №922/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.
Також, Верховний Суд у постанові від 05.05.2018 у справі №821/1594/17 наголосив на необхідності доведення та врахуванням того чи були витрати на правничу допомогу фактичними, а їх розмір обґрунтованим та розумним. Верховним Судом у постанові від 19.02.2019 у справі №803/1032/18 (касаційне провадження №К/9901/69188/18) підкреслюється, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, до предмета доказування у питанні компенсації понесених у зв`язку з розглядом справи втрат на правничу допомогу необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
У пункті 154 рішення Європейського суду із прав людини від 07.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний характер.
З матеріалів справи видно, що між позивачем та адвокатом Журба В.С. укладено договір про надання правової допомоги від 28.01.2026 № 39 із визначенням вартості послуг 16000, 00 грн. Також, позивачем на підтвердження понесених витрат на правову допомогу додано акт виконаних робіт, у якому наведено об`єм виконаних робіт та витрачений на це час, квитанцію до прибуткового касового ордеру від 20.02.2026 № 39 на суму 16 000,00 грн.
Разом з цим, зважаючи на те, що предметом цього спору є справа незначної складності, виходячи з критерію розумності, пропорційності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, а також критерію необхідності їх понесення, суд приходить до висновку про те, що заявлена до відшкодування сума витрат на правничу професійну допомогу є необґрунтованою через призму наведених вище критеріїв, тому суд вважає, що розмір вказаних витрат має бути зменшений до 10 000, 00 грн.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України від 08.07.2011 № 3674-VI «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – військова частина НОМЕР_2 , про визнання протиправними та скасування пунктів наказу, зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати пункт 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 21.01.2026 №407/нод «Про результати службового розслідування», в частині притягнення до підвищеної матеріальної відповідальності на суму 187 065, 80 грн командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 за неналежне виконання ним своїх службових обов`язків, передбачених статтею 111 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №XIV, абзацом 3 пунктом 4 Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.06.2005 №359, що спричинило неправомірну нестачу стрілецької зброї служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , а саме: 9 мм. пістолет ФОРТ-14ТП №150864, 2019 року виготовлення - 1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ № XT1451, 1979 року виготовлення -1 комплект, у відповідності до пункту 3 статті 6 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Визнати протиправним та скасувати пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 21.01.2026 №407/нод «Про результати службового розслідування», в частині накладення дисциплінарного стягнення – «зауваження», на командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 за неналежне виконання ним своїх службових обов`язків, передбачених статтею 111 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № XIV, абзацом 3 пунктом 4 Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.06.2005 №359, що спричинило неправомірну нестачу стрілецької зброї служби засобів ближнього бою та розвідки озброєння логістики військової частини НОМЕР_1 , а саме: 9 мм. пістолет ФОРТ- 14ТП №150864, 2019 року виготовлення -1 комплект; 9 мм. пістолет ПМ № ХТ1451, 1979 року виготовлення - 1 комплект у відповідності до статті 48 Дисциплінарного статуту Збройних сил України.
Визнати протиправним та скасувати пункт 6.1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 21.01.2026 №407/нод «Про результати службового розслідування», в частині утримання коштів в розмірі 20 відсотків із щомісячного грошового забезпечення командира розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшого лейтенанта ОСОБА_1 до повного стягнення суми в розмірі 187 065,80 грн (сто вісімдесят сім тисяч шістдесят п`ять гривень вісімдесят копійок) у відповідності до частини першої статті 13 Закону України від 03.10.2019 № 160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі».
Визнати протиправним та скасувати пункт 7 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 21.01.2026 №407/нод «Про результати службового розслідування», в частині начальнику штабу - заступнику командира військової частини НОМЕР_1 , відповідно до розділу 16 пункту 5 Положення про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (зі змінами), в рапорті на виплату щомісячної премії командиру розвідувальної роти військової частини НОМЕР_1 молодшому лейтенанту ОСОБА_1 вказати нуль відсотків встановленого розміру за січень місяць 2026 року. 
Стягнути з військової частини НОМЕР_1 за рахунок її бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу в розмірі 10000, 00 грн. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 ; АДРЕСА_2 ). 
Відповідач - військова частина НОМЕР_1 (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_7 , місцезнаходження юридичної особи: АДРЕСА_3 ).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – військова частина НОМЕР_2 (ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: НОМЕР_8 , місцезнаходження юридичної особи: АДРЕСА_4 ). 

Суддя Марія ДУБІНА