ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ
Іменем України

16 квітня 2026 року	м. Дніпро	Справа № 360/381/26	

Луганський окружний адміністративний суд у складі судді Качанка О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом адвоката Какулії Отарі Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:

До Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов адвоката Какулії Отарі Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 (далі також - позивач, ОСОБА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (далі також - відповідач), в якому позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 02.01.2026 № 123850003718 про відмову в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком, згідно з ч. 1 ст. 26 та підпункту 14-6.2 пункту 14-6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV, зарахувавши до її страхового стажу періоди роботи з 20.09.1980 по 27.11.1981, з 08.10.1986 по 01.04.2000 в колгоспі ім. Леніна Новопсковського району, та період виплати допомоги по безробіттю з 14.06.2006 по 11.01.2007, з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку - ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовну заяву обґрунтовано тим, що 29.12.2025 ОСОБА_1 звернулась до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
На момент звернення до Пенсійного фонду України позивач досягла віку 63 роки та мала страховий стаж, необхідний для призначення пенсії 34 роки 8 місяців 23 дні, з яких 14 років 8 місяців 3 дні - в якості члена колгоспу ім. Леніна Новопсковського району, а саме: з 20.09.1980 по 27.11.1981 - 1 рік 2 місяці 8 днів; з 08.10.1986 по 01.04.2000 - 13 років 5 місяців 25 днів.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 02.01.2026 № 123850003718 позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком через те, що страховий стаж позивача за розрахунком відповідача становить 16 років 6 місяців 21 день.
Позивач вважає таке рішення відповідача протиправним.
Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду.
Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, про що 17.03.2026 подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з огляду на таке.
29.12.2025 ОСОБА_1 звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-ІV.
За принципом екстериторіальності заява про призначення пенсії ОСОБА_1 була передана на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.
За результатами розгляду даної заяви, 02.01.2026 Головним управлінням Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу.
За доданими документами до страхового стажу не зараховано: період роботи в колгоспі з 20.09.1980 по 27.11.1981, з 08.10.1986 по 01.04.2000, згідно з трудовою книжкою колгоспника, оскільки відсутня довідка із зазначенням встановленого мінімуму та відпрацьованих вихододнів та довідка про реорганізацію колгоспу; період виплати допомоги по безробіттю з 14.07.2006, згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 , оскільки відсутня підстава виплати допомоги та вказано дві дати скорочення виплати допомоги по безробіттю. На думку відповідача, необхідно підтвердити період виплати допомоги довідкою, оформленою належним чином.
Відповідач вважає, що ним проведено розрахунок стажу позивача згідно з вимогами чинного законодавства та у позивача відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за віком.
24.03.2026 від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в обґрунтування якої зазначено, що при зверненні до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії, позивач надала свою трудову книжку колгоспника серії НОМЕР_2 від 10.02.1982, в якій наявні всі необхідні записи про виконувану нею роботу у колгоспі ім. Леніна Новопсковського району.
Також щодо періоду отримання позивачем допомоги по безробіттю зазначено, що позивач не несе відповідальності за неналежне оформлення її трудової книжки, оскільки цей обов`язок покладений на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання. Тому, неналежне її оформлення не може позбавити позивача права на включення всіх періодів роботи до її страхового стажу і на отримання пенсії з врахуванням цього стажу.
На підставі викладеного просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 04.03.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 72-79, 90 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд встановив такі обставини справи та відповідні правовідносини, що склалися між сторонами.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (РНОКПП НОМЕР_3 ) зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується паспортом громадянина України, карткою платника податків.
Відповідно до відповіді № 2415616 від 04.03.2026 щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу з Єдиної інформаційної системи соціальної сфери, довідки ВПО по ОСОБА_1 відсутні.
29.12.2025 позивач звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком.
Вказану заяву за принципом екстериторіальності було направлено на розгляд до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 02.01.2026 № 123850003718 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком.
В обґрунтування вказаного рішення зазначено, що вік заявника 63 роки, страховий стаж особи становить 19 років 06 місяців 21 день. За доданими документами до страхового стажу не зараховано: періоди роботи в колгоспі з 20.09.1980 по 27.11.1981, з 08.10.1986 по 01.04.2000 згідно з трудовою книжкою колгоспника, оскільки відсутня довідка, із зазначенням встановленого мінімуму та відпрацьованих вихододнів та довідка про реорганізацію колгоспу; період виплати допомоги по безробіттю з 14.07.2006 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , оскільки відсутня підстава виплати допомоги та вказано дві дати скорочення виплати допомоги по безробіттю. Необхідно підтвердити період виплати допомоги довідкою, оформленою належним чином.
Позивач, не погоджуючись з таким рішенням відповідача, звернулась до суду з даною позовною заявою.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовано вимоги позивача, суд виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункт 6 частина 1 статті 92 Конституції України).
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначаються Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до статті 1 Закону № 1058-ІV пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Положеннями частини першої статті 9 Закону № 1058-IV встановлено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Згідно з частиною першою статті 26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
До досягнення віку, встановленого абзацами першим і другим цієї частини, право на пенсію за віком за наявності відповідного страхового стажу мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
55 років - які народилися по 30 вересня 1956 року включно;
55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року;
56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року;
56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року;
57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року;
57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року;
58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року;
58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року;
59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року;
59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року;
60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.
При цьому, згідно з абзацом 9 частини 2 статті 26 Закону № 1058-IV - у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
Судом встановлено, що станом на момент звернення за призначенням пенсії, ОСОБА_1 досягла 63 років, що є достатнім пенсійним віком, відповідно до вищенаведених положень статті 26 Закону № 1058-IV.
Зарахований відповідачем страховий стаж позивача склав 19 років 06 місяців 21 день, що є недостатнім для призначення пенсії за віком, відповідно до наведених положень законодавства.
Відповідач у спірному рішенні вказує, що ним не зараховано періоди роботи в колгоспі з 20.09.1980 по 27.11.1981, з 08.10.1986 по 01.04.2000 згідно з трудовою книжкою колгоспника, оскільки відсутня довідка, із зазначенням встановленого мінімуму та відпрацьованих вихододнів та довідка про реорганізацію колгоспу, а також період виплати допомоги по безробіттю з 14.07.2006 згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 , оскільки відсутня підстава виплати допомоги та вказано дві дати скорочення виплати допомоги по безробіттю.
Згідно з абзацом першим пункту 1.1 розділу I «Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії» Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), заява про призначення, перерахунок, поновлення пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший (Заява про призначення/перерахунок пенсії - додаток 1); заява про припинення перерахування пенсії на поточний рахунок пенсіонера в банку та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, продовження виплати пенсії за довіреністю, виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, виплату пенсії за шість місяців наперед у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, переведення виплати пенсії за новим місцем проживання (Заява про виплату пенсії - додаток 2); заява про працевлаштування (звільнення), початок (припинення) діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (додаток 3); заява про виплату недоотриманої пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера (додаток 4) подається заявником до територіального органу Пенсійного фонду України (далі - орган, що призначає пенсію).
Підпунктом 2 пункту 2.1 розділу II «Документи, необхідні для призначення, перерахунку пенсії, поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший» Порядку № 22-1 встановлено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного стажу роботи). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування (далі - персоніфікований облік) орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08 липня 2014 року за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27 березня 2018 року № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (далі - Закон № 1788-XII) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок № 637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно з пунктом 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка.
Дослідженням трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_2 , що належить позивачу, в межах спірних періодів роботи в колгоспі, встановлено, що позивач у періоди: 
- з 20.09.1980 по 27.11.1981 була членом колгоспу ім. Леніна Новопсковського району Ворошиловградської області;
- з 08.10.1986 по 01.04.2000 працювала бухгалтером у колгоспі ім. Леніна.
Суд зазначає, що записи в трудовій книжці серії НОМЕР_2 про роботу позивача у наведені вище спірні періоди, містять всі необхідні відомості про відповідний трудовий стаж позивача.
Зокрема, щодо періоду роботи з 20.09.1980 по 27.11.1981, на 6 та 7 сторінках згаданої трудової книжки міститься запис від 20.09.1980 про направлення позивача на рядові роботи.
Окрім того, на 18-21 сторінках вказаної трудової книжки містяться усі необхідні відомості щодо встановленого колгоспом річного мінімуму трудової участі у колгоспі та виконаного позивачем річного мінімуму трудової участі у колгоспі, за всі вищевказані роки роботи позивача у колгоспі (з 1980 року по 1981 рік та з 1986 року по 2000 рік). При цьому, згідно з цими записами позивачем виконано щодо кожного року річний мінімум трудової участі у колгоспі.
До того ж, навпроти вищезгаданих записів про трудову участь позивача у колгоспі, містяться відомості про заробітну плату позивача щодо кожного року такої участі.
Згадані записи засвідчені підписами осіб, які їх вносили, а також печатками колгоспів.
Тож, трудова книжка колгоспника серії НОМЕР_2 містить усі необхідні та належним чином засвідчені відомості (записи) про роботу позивача у колгоспі у періоди з 20.09.1980 по 27.11.1981 та з 08.10.1986 по 01.04.2000, які дають позивачу право на їх зарахування до її страхового стажу.
Посилання відповідача на відсутність довідки із зазначенням встановленого мінімуму та відпрацьованих вихододнів є безпідставними, оскільки, як вже мовилось, уся відповідна інформація міститься в трудовій книжці серії НОМЕР_2 , яка є основним документом, що підтверджує стаж роботи позивача, а відтак, у позивача не має необхідності підтверджувати згадані спірні періоди роботи додатковими документами.
Окрім того, з розрахунку трудового стажу позивача (форма РС-право) вбачається, що окремі періоди трудової діяльності позивача, з вищезазначеного спірного періоду роботи з 08.10.1986 по 01.04.2000, зараховані до її страхового стажу, зокрема: з 01.01.1999 по 31.12.1999, з 01.01.2000 по 24.01.2000, з 01.02.2000 по 22.02.2000, з 01.03.2000 по 16.03.2000.
Однак, жодних обґрунтувань щодо такого вибіркового зарахування до страхового стажу позивача періодів її трудової діяльності у спірному рішенні не наведено.
Більш того, у спірному рішенні не зазначено жодних відомостей, з яких можливо було б встановити, що вищенаведені окремі періоди трудової діяльності позивача зараховано до її страхового стажу, що не відповідає принципу обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень.
Натомість, зі змісту оспорюваного рішення відповідача про відмову в призначенні позивачу пенсії, а саме за таких обґрунтувань, що в ньому викладені, вбачається, що період роботи з 08.10.1986 по 01.04.2000 повністю не зарахований до страхового стажу позивача. Тобто, спірне рішення частково суперечить розрахунку трудового стажу позивача.
Тож, суд зазначає, що за результатами розгляду цієї справи в частині вимог щодо вищезазначених спірних періодів роботи, до страхового стажу позивача підлягає зарахуванню, зокрема, період її роботи з 08.10.1986 по 01.04.2000 за виключенням попередньо врахованих до страхового стажу позивача періодів роботи, що входять до такого спірного періоду.
Щодо періоду отримання позивачем допомоги по безробіттю з 14.06.2006 по 11.01.2007, суд зазначає таке.
Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 24 Закону № 1058-IV період, протягом якого особа, яка підлягала загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню на випадок безробіття, отримувала допомогу по безробіттю (крім одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності), допомогу по частковому безробіттю, допомогу по частковому безробіттю на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та матеріальну допомогу в період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації, включається до страхового стажу.
Положеннями пункту «а» частини третьої статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що до стажу роботи зараховується також будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів за умови сплати страхових внесків.
Правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Статтею 7 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» визначено види забезпечення та соціальні послуги, якими є: допомога по безробіттю; допомога на поховання у разі смерті безробітного або особи, яка перебувала на його утриманні.
Відповідно до абзацу шостого підпункту 2 пункту 2.1 розділу II Порядку № 22-1 період отримання допомоги по безробіттю підтверджується до 01 січня 2010 року на підставі записів у трудовій книжці або відомостей про трудову діяльність із реєстру застрахованих осіб, а починаючи з 01 січня 2010 року - індивідуальними відомостями про застраховану особу.
Згідно з відомостями, що містяться в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 , остання у період з 14.07.2006 по 09.07.2007 отримувала допомогу по безробіттю у Новопсковському районному центрі зайнятості.
Така трудова книжка є належним та допустимим доказом вказаного періоду виплати позивачу допомоги по безробіттю, оскільки записи про такий період записані акуратно, є чіткими та зрозумілими, вчинені на підставі відповідних наказів, які також вказані у згаданій трудовій книжці, запис про припинення виплати допомоги по безробіттю містить назву посади, підпис відповідальної особи та відтиск печатки Надвірнянського районного центру зайнятості.
Разом з тим, у спірних правовідносинах відповідач не зарахував до страхового стажу позивача період отримання допомоги по безробіттю у Новопсковському районному центрі зайнятості з 14.07.2006 по 11.01.2007, тобто період до 01 січня 2010 року, який підлягає підтвердженню, в тому силі, на підставі записів у трудовій книжці.
Водночас, з розрахунку трудового стажу позивача (форма РС-право) судом встановлено, що іншу частину вищенаведеного періоду отримання позивачем допомоги по безробіттю, зараховано до страхового стажу позивача, а саме з 12.01.2007 по 09.07.2007.
При цьому, період отримання позивачем допомоги по безробіттю, що є спірним в цій справі (з 14.07.2006 по 11.01.2007) не зараховано відповідачем через недоліки у записах в трудовій книжці.
Однак суд зазначає, що відповідно до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Аналіз вказаних норм свідчить, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку.
Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб.
Самостійне внесення працівником відомостей щодо своєї трудової діяльності, періодів отримання допомоги по безробіттю, а також внесення виправлень у разі неправильного або неточного запису, непередбачено.
Таким чином, позивач, як особа на яку не покладено обов`язку щодо організації ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок не може нести відповідальність за неправильність, неточність або неповноту внесених до його трудової книжки відомостей.
Суд вважає, що недотримання підприємством, установою, організацією, вимог законодавства не є відповідальністю працівника та не може бути причиною позбавлення останнього права на належне пенсійне забезпечення. Адже позивач має відповідні записи у трудовій книжці щодо спірного періоду отримання допомоги по безробіттю та ці записи є доказами для підтвердження відповідних обставин. Право позивача на встановлені законом гарантії не може бути поставлене в залежність від якості виконання обов`язків працівником, відповідальним за порядок ведення трудової книжки. На особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці.
Схожу правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17, від 07.02.2018 у справі № 275/615/17, від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а.
Також варто зазначити, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами, трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Отже, суд погоджується з доводами представника позивача, що позивач не може нести відповідальність за неналежне ведення (внесення записів) посадовими особами її трудової книжки.
Таким чином, аргументи відповідача про наявність недоліків у заповненні трудової книжки, як підставу для незарахування згідно із записами цієї трудової книжки до страхового стажу позивача періоду отримання допомоги по безробіттю, є необґрунтованими.
Тож, період отримання позивачем допомоги по безробіттю з 14.07.2006 по 11.01.2007 підлягає зарахуванню до страхового стажу позивача.
Разом з тим, враховуючи наведене, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, оскільки у змісті позовних вимог визначено до зарахування період отримання допомоги по безробіттю, починаючи з 14.06.2006.
Однак, з трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 встановлено, що позивач почала отримувати допомогу по безробіттю (в межах предмету спору) з 14.07.2006. Доказів іншого позивачем не надано.
Підсумовуючи суд зазначає, що рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії від 02.01.2026 № 123850003718 прийнято не на підставі Конституції та законів України, без урахування всіх обставин, що мали значення для його прийняття, а тому є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача призначити їй пенсію за віком з урахуванням підпункту 14-6.2 пункту 14-6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», тобто з дня, що настав за днем досягнення пенсійного віку - 26.11.2022, суд зазначає таке.
Законом України «Про внесення зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо призначення пенсії особам, які проживають на тимчасово окупованій території або на території, на якій ведуться бойові дії» № 2981-IX від 20 березня 2023 року пункт 14-6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» доповнено підпунктом 14-6.2 такого змісту: «14-6.2. Тимчасово, у період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох місяців після його припинення або скасування, для осіб, які проживають/проживали на території, на якій ведуться (велися) бойові дії, та/або на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, у разі якщо звернення за призначенням пенсії відбулося в період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох місяців після його припинення або скасування, за умови що передбачений частиною першою статті 45 цього Закону строк звернення за призначенням відповідної пенсії не сплив станом на 24 лютого 2022 року, пенсія призначається за віком - з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку».
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України № 2981-IX від 20 березня 2023 року, установити, що особам, які проживають/проживали на території, на якій ведуться (велися) бойові дії, та/або на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України та яким у період з 24 лютого 2022 року до набрання чинності цим Законом, крім тих осіб, у яких строк звернення за призначенням відповідної пенсії сплив станом на 24 лютого 2022 року, пенсію призначено з дня звернення, за їх бажанням пенсія обчислюється з урахуванням положень підпункту 14-6.2 пункту 14-6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
У пояснювальній записці до проекту Закону України «Про внесення зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» щодо призначення пенсії особам, які проживають на тимчасово окупованій території або на території, де ведуться бойові дії» зазначено наступне «у різний період після повномасштабного вторгнення окупованими були близько 20 відсотків території України, а сотні тисяч громадян України опинились в окупації. Однією з гострих проблем для осіб, які досягли пенсійного віку або стали особами з інвалідністю, та які опинились в окупації, є призначення та отримання пенсійних виплат. Проблема полягає в тому, що особи, які досягли пенсійного віку або стали особами з інвалідністю та проживають на тимчасово окупованій території або на території, де ведуться бойові дії, з незалежних від них причин не можуть безпосередньо звернутись до органів Пенсійного фонду України у зв`язку із тимчасовою неможливістю здійснювати свої повноваження такими органами на тимчасово окупованих територіях, а через веб-портал електронних послуг Пенсійного фонду України можливості подати заяву та підтверджуючі документи немає можливості у зв`язку із відсутністю на окупованих територіях інтернет-зв`язку та українського мобільного зв`язку. Таким чином, зазначені особи з об`єктивних причин позбавлені можливості звернутись за призначенням пенсії у встановленому станом на даний час порядку».
Тобто, державою вчинено дії щодо захисту та відновлення прав осіб, які проживають або проживали на окупованій території або в зонах ведення бойових дій, та з незалежних від себе причин не могли безпосередньо звернутися до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.
Відтак, у період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох місяців після його припинення або скасування за бажанням особи, яка проживала на тимчасово окупованій території України, і якій призначено пенсію за віком з дня звернення, що відбулося в період дії воєнного стану в Україні та протягом трьох місяців після його припинення або скасування, пенсія за віком обчислюється з дня, що настає за днем досягнення такою особою пенсійного віку.
При цьому, виходячи зі змісту Закону України № 2981-IX від 20 березня 2023 року слід дійти висновку, що органи Пенсійного фонду України зобов`язані обчислювати пенсію за віком вищенаведеним особам з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, на підставі звернення, яке подано як до набрання чинності Законом № 2981-ІХ, так і після.
На підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб введено воєнний стан.
У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався. Станом на час розгляду справи військовий стан триває.
З матеріалів справи вбачається, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Судом встановлено на підставі Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 № 376, що Старобільський район та Білолуцька селищна територіальна громада, до якої входить с. Новобіла, де проживала позивач, віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України з 24.02.2022.
Відтак, на позивача поширюються положення пункту 14-6-2 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
При цьому, доказів реєстрації позивача як ВПО на території України матеріали справи не містять.
Отже, зважаючи на те, що зареєстрованим місцем проживання позивача є тимчасово окупована російською федерацією територія України, позивач звернулася до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії у період дії воєнного стану, а тому позивач має право на призначення пенсії з дня, що настає за днем досягнення нею пенсійного віку, тобто з 26 листопада 2022 року, на підставі підпункту 14-6.2 пункту 14-6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону № 1058-IV, оскільки позивач досягла пенсійного віку (60 років) з 25 листопада 2022 року.
Суд зазначає, що наведена правова позиція узгоджується з позицією Першого апеляційного адміністративного суду в подібних правовідносинах, викладеною в постановах від 09.07.2025 у справі № 360/165/25, від 08.01.2026 у справі № 200/5795/25, 10.02.2026 у справі №360/476/25, від 19.02.2026 у справі № 200/4864/25, від 02.04.2026 у справі № 200/5169/25.
При цьому, суд враховує, що станом на час досягнення позивачем пенсійного віку (25.11.2022) страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком, у відповідності до абзацу сьомого частини 1 статті 26 Закону № 1058-IV складав - не менше 29 років.
Зважаючи на наведені висновки суду щодо необхідності зарахування до страхового стажу позивача періодів її роботи з 20.09.1980 по 27.11.1981 та з 08.10.1986 по 01.04.2000, а також періоду отримання допомоги по безробіттю з 14.07.2006 по 11.01.2007, загальний страховий стаж позивача, в тому числі, станом на час досягнення нею пенсійного віку, складав більше 29 років.
Отже, є законні підстави для призначення позивачу пенсії з дня, що настає за днем досягнення нею пенсійного віку, тобто з 26 листопада 2022 року.
Щодо інших обставин, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, суд вважає за необхідне зауважити, що у пункті 25 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» зазначено, що суд зобов`язаний надавати відповідь на кожен із специфічних, доречних та важливих доводів заявника.
За практикою Європейського суду з прав людини пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.1994, Серія A, № 303-A, параграф 29). Водночас, відповідь суду повинна бути достатньо детальною для відповіді на основні (суттєві) аргументи сторін.
З урахуванням зазначеного суд не надає оцінку іншим доводам сторін, оскільки вищевикладені факти та обставини є безумовною підставою для висновків суду про протиправність рішення відповідача, а інші доводи не мають суттєвого впливу на рішення суду за результатами вирішення цього спору.
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.
Позивачем при поданні позову був сплачений судовий збір у розмірі 1064,96 грн, що підтверджується квитанцією від 26.02.2026 № 6173-6710-9866-7631.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною восьмою статті 139 КАС України визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
У зв`язку з тим, що спір виник внаслідок неправильних дій (рішення) відповідача, судові витрати, понесені позивачем, належать відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у загальному розмірі 1064,96 грн.
Разом з тим, щодо вимог, викладених у п`ятому пункті прохальної частини позовної заяви, в якому позивач просить не стягувати з відповідача суму сплаченого нею судового збору, суд зазначає, що вирішення питання про розподіл судових витрат під час ухвалення судом рішення по суті спору, є обов`язком суду, та положення статті 139 КАС України, що регулюють таке питання, є імперативними та не передбачають повноважень суду щодо звільнення, в даному випадку відповідача, від відшкодування судових витрат, понесених позивачем.
Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 90, 94, 139, 241-246, 250, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
ВИРІШИВ:

Позов адвоката Какулії Отарі Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (ідентифікаційний код 40329345, місцезнаходження: м. Чернівці, вул. Кобилянської Ольги, буд. 1 / пл. Центральна, буд. 3) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 від 02.01.2026 № 123850003718.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з 26.11.2022, з урахуванням положень підпункту 14-6.2 пункту 14-6 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши до її страхового стажу період отримання допомоги по безробіттю з 14.07.2006 по 11.01.2007 та періоди трудової діяльності, що зазначені в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 10.02.1982: з 20.09.1980 по 27.11.1981 та з 08.10.1986 по 01.04.2000 з урахуванням попередньо зарахованої частини цього періоду роботи.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 1064,96 грн (одна тисяча шістдесят чотири гривні 96 коп.).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Першого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення складено 16.04.2026. 

Суддя 	О.М. Качанок