ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 276/481/17
провадження № 51-125км26
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Житомирського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016060140000511 від 02 жовтня 2016 року, стосовно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зубринка Хорошівського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , 
за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі статті 75 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 3 роки, покладено обов`язки, передбачені статтею 76 КК. 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на її користь 8479,75 грн моральної шкоди.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на його користь 78,39 грн матеріальної шкоди та 20 000 грн моральної шкоди.
Вирішено питання заходів забезпечення кримінального провадження, зарахування строку попереднього ув`язнення, процесуальних витрат та речових доказів.
Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 12 лютого 2024 року виправлено описку у вироку, а саме вказано про позбавлення ОСОБА_6 права керувати транспортними засобами на 3 роки.
Судовий розгляд здійснювався в порядку частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Згідно з вироком 02 жовтня 2016 року приблизно о 1 годині ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував автомобілем марки ВАЗ-21011 д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився в технічно-справному стані, та рухався по вул. Пушкіна в с. Зубринка Хорошівського району Житомирської області, у напрямку автомобільної дороги Хорошів - Ємільчино.
Під час руху водій автомобіля ОСОБА_6 , нехтуючи та грубо порушуючи вимоги пунктів 12.3, 13.1 Правил дорожнього руху, проявивши неуважність до дорожньої обстановки, не вибравши безпечної дистанції та інтервалу, маючи об`єктивну та технічну можливість для безпечного руху транспортного засобу в даній дорожній обстановці, негайно не вжив заходів щодо зменшення швидкості шляхом застосування своєчасного термінового гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, в результаті чого, допустив наїзд на мотоцикл марки Jawa д.н.з. НОМЕР_2 , який перебував в нерухомому стані на відстані 1,7 метра від правого краю проїжджої частини та на відстані 8 метрів від бетонної опори ЛЕП №13/81 в напрямку автодороги «смт Хорошів-Ємільчино», під керуванням ОСОБА_9 , позаду якого, на сидінні, знаходилася ОСОБА_8 .
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди водій мотоцикла ОСОБА_9 отримав тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, а пасажирка мотоцикла ОСОБА_8 - тяжкі тілесних ушкодження.
Вироком Житомирського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасовано. Ухвалено новий вирок, яким призначено ОСОБА_6 покарання за частиною 2 статті 286 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з 27 жовтня 2025 року. Зараховано в строк відбування покарання перебування ОСОБА_6 під вартою з 09 грудня 2023 року по 05 лютого 2024 року та з 15 жовтня 2025 року по 27 жовтня 2025 року. В решті вирок залишено без змін.
Вимоги, викладені у касаційній скарзі, і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок Житомирського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року та застосувати до засудженого ОСОБА_6 положення статті 75 КК, звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та встановити іспитовий строк тривалістю 3 роки.
На обґрунтовування вимог касаційної скарги захисник зазначає про помилковість рішення апеляційного суду про необхідність призначення ОСОБА_6 реального покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. 
Зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував того факту, що засуджений не оспорював в суді апеляційної інстанції кваліфікацію його дій, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, щиро розкаявся, в судових засіданнях вказував, що дуже шкодує.
Також, на переконання захисника, суд апеляційної інстанції належним чином не врахував, що до затримання засуджений не вчиняв жодних злочинів, має постійне місце реєстрації та проживання, відшкодував потерпілому шкоду, позицію потерпілого, який просив суд першої інстанції не позбавляти волі ОСОБА_6 , мав постійне джерело доходу.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 у судовому засіданні просили задовольнити касаційну скаргу з підстав, зазначених у ній.
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні просив залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржуване рішення - без зміни.
Інших учасників було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з'явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило. 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, правильність кваліфікації його дій за частиною 2 статті 286 КК, а також розмір та вид призначених основного та додаткового покарання у касаційній скарзі не оспорюються.
Натомість, захисник у касаційній скарзі порушує питання про недотримання апеляційним судом визначених законом вимог, що стосуються порядку відбування покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
За вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 05 лютого 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі статті 75 КК його звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 3 роки, покладено обов`язки передбачені статтею 76 КК.
Суд першої інстанції свій висновок про можливість звільнення від призначеного покарання ОСОБА_6 обґрунтував тим, що кримінальне правопорушення ним вчинено з необережності, наявністю трьох пом`якшуючих обставин, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове добровільне відшкодування шкоди та наявністю однієї обставини, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння. Також врахував, що ОСОБА_6 у потерпілих вибачення не просив, однак в судовому засіданні наголосив, що у разі їх присутності в судовому засіданні обов`язково щиро б попросив у них вибачення, клопотань від потерпілих про суворість призначення покарання не надходило. Також суд врахував дані про його особу, який раніше не судимий, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, характеризується позитивно.
Відповідно до положень статей 370, 420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Так, суд апеляційної інстанції скасовуючи вирок суду першої інстанції зазначив, що місцевий суд зосередився виключно на оцінці позитивних характеризуючих даних про особу обвинуваченого, пом`якшуючих обставинах та недостатньо врахував обставину, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, що підвищує суспільну небезпечність вказаного кримінального правопорушення.
Також колегія суддів апеляційної інстанції зауважила, що судом залишено поза увагою кількість потерпілих, наслідки вчиненого кримінального правопорушення, а саме, що молоді люди ОСОБА_8 (2001 року народження), яка на момент ДТП була неповнолітньою особою, отримала тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_9 (1994 року народження) отримав ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Судом належно не враховано те, що ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_8 частково відшкодував матеріальну шкоду лише після спливу декількох років після вчинення кримінального правопорушення, хоча є працездатною особою та з моменту ДТП пройшло на час апеляційного розгляду 9 років. Потерпілому ОСОБА_9 нічого не відшкодував.
Також, колегія суддів слушно послалась на сталу практику Верховного Суду, який неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 286 КК, водієм, який керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, зазвичай виключає застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За приписами статті 75 КК (в редакції, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення), якщо суд, крім випадків визначених у ній, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. 
Суд касаційної інстанції звертає увагу, що форма реалізації кримінальної відповідальності, зокрема і та, що пов`язана зі звільненням від відбування покарання, в кожному конкретному випадку визначається судом з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи та обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, дані про винувату особу. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен із урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання, а за наявності підстав, установлених законом, вирішити питання про звільнення особи від покарання чи його відбування.
Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку, про можливість її виправлення без відбування покарання, який має ґрунтуватися на відповідних відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, форму вини, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності, кількість вчинених кримінальних правопорушень, про особистісні прояви винуватої особи в головних сферах життєдіяльності, її спосіб життя, соціальні зв`язки, посткримінальну поведінку, наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на її утриманні, наскільки її ціннісні орієнтири співпадають із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі, соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.
Оскаржений вирок апеляційного суду містить переконливе обґрунтування того, що встановлені місцевим судом обставини у своїй сукупності не дають підстав для висновку про можливість звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням.
Колегія суддів вважає, що висновок суду апеляційної інстанції щодо неможливості застосування до ОСОБА_6 положень статті 75 КК є правильним, а призначене йому покарання таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Будь-яких додаткових обставин, які не були предметом оцінки суду апеляційної інстанції та які би істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину чи відповідно характеризували особу засудженого в контексті вимог сторони захисту, у касаційній скарзі не зазначено.
Не підтверджуються матеріалами кримінального провадження доводи касаційної скарги про те, що засуджений відшкодував потерпілим шкоду. Натомість у справі наявні відомості, що ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_8 частково відшкодував шкоду лише після спливу декількох років після вчинення кримінального правопорушення, та не має даних, які б свідчили про відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_9 .
Крім того, колегія суддів зауважує, що позиція потерпілого, який не має претензій до засудженого, не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов належного висновку про скасування вироку місцевого суду та ухвалення нового вироку, яким призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а покарання засудженому ОСОБА_6 призначено з дотриманням положень статей 50, 65 КК.
На переконання суду касаційної інстанції, підстав для застосування до засудженого положень статті 75 КК не вбачається.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
у х в а л и в:
Вирок Житомирського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3