РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року 
м. Рівне

Справа № 570/1326/25
Провадження № 22-ц/4815/36/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Боймиструка С.В., суддів: Хилевич С.В., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,
з участю: ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 липня 2025 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковська Олександра Андріївна про визнання права власності на спадкове майно,
в с т а н о в и в :
У березні 2025 року ОСОБА_2 (надалі – позивач) звернувсь до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 (надалі – відповідач), третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковська О.А. про визнання права власності на спадкове майно.
Відповідно до поданої позовної заяви ОСОБА_2 , просив визнати за ним право власності на 1/2 спадкового майна після смерті дружини ОСОБА_4 , яке складається з 1/4 квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 02 липня 2025 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Суд першої інстанції, прийшов до переконання, що передумовою до звернення до суду з вимогою про визнання права власності на спадкове майно мало б передувати вирішення даного питання в позасудовому порядку позивачем за участю нотаріуса або органу чи службової особи, уповноваженої вчиняти нотаріальні дії, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, а позивач долучив до позовної заяви попередню постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.03.2024, яка була передумовою для подачі заяви в порядку окремого провадження по справі №570/4621/24.
Суд першої інстанції, як підставу для відмови у позові зазначив обрання позивачем неналежного спосуб захисту. Зокрема, звернення в суд з вимогою визнати право власності на 1/2 частину спадкового майна після смерті дружини ОСОБА_4 , відбулось без винесення нотаріусом постанови про відмову позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності оригіналу правовстановлюючого документу, після набрання рішенням законної сили у справі №570/4621/24, а тому звернення до суду з позовом є передчасним.

Вважаючи рішення суду незаконним, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що представник апелянта ОСОБА_1 як на підстави для скасування рішення суду першої інстанції, вказує, що 12.02.2025 року рішенням Рівненського районного суду Рівненської області було задоволено заяву ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , встановлено факт належності ОСОБА_4 , свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 жовтня 1999 року Квасилівським ВУЖКГ на підставі розпорядження (наказу) від 21 жовтня 1999 року №450, де частка власності ОСОБА_2 становить .
Вказане рішення набрало законної сили.
Проте, суд першої інстанції не врахував, що у зв`язку з постановленням вказаного рішення підстава для відмови у вчиненні нотаріальної дії обумовлена у постанові від 19.03.2024 приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Круліковської О.А. не відпала, розбіжності в написанні імені померлої залишись, зокрема в свідоцтві про смерть « ОСОБА_5 », у свідоцтві про шлюб « ОСОБА_6 ».
Щодо підстави відмови у позові, суд першої інстанції вказав, що після набрання рішенням законної сили у справі №570/4621/24, позивач не звернувся повторно до нотаріуса, а долучив до позовної заяви попередню постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.03.2024, яка була передумовою для подачі заяви в порядку окремого провадження.
Представник апелянта вказує, що постанова від 19 березня 2024 року приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Круліковської О.А., про відмову у вчиненні нотаріальної дії може бути оскаржена у судовому порядку протягом двох років, а тому є чинною.
Позивач є спадкоємцем частини спадкового майна згідно закону і прийняв спадщину після смерті дружини, оскільки був зареєстрований та проживав з нею на момент смерті, свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса не отримував, відповідачем позов визнано та інші особи на спадкове майно не претендують, а позивач у зв`язку з наведеними обставинами не має можливості іншим шляхом реалізувати своє право на спадщину.
Просить апеляційний суд, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 липня 2025 року у справі №570/1326/25 скасувати, ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 спадкового майна після смерті дружини ОСОБА_4 , яке складається з 1/4 квартири АДРЕСА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 06 травня 1967 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, що стверджується свідоцтвом про одруження серії № НОМЕР_1 від 06.05.1967.
Відповідач ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 05 березня 1976 року, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його батьками вказано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Згідно свідоцтва про право власності на житло від 21 жовтня 1999 року, виданого Квасилівським ВУЖКГ, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/2 частка ОСОБА_2 та 1/2 частки ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане Квасилівською селищною радою Рівненського району Рівненської області 26 жовтня 2015 року.
19 березня 2024 року приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Круліковська Олександра Андріївна у відповідній постанові відмовила ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, що належало спадкодавиці ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку з неможливістю встановлення родинних відносин спадкоємцями зі спадкодавцем та належності спадкодавиці спадкового майна.
Рішенням від 12 лютого 2025 року Рівненський районний суд Рівненської області встановив факт належності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 жовтня 1999 року Квасилівським ВУЖКГ на підставі розпорядження (наказу) від 21 жовтня 1999 року № 450, де частка власності ОСОБА_4 становить 1/2.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
Відповідно до статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Як встановлено судом, позивач має оригінал правовстановлюючого документу на квартиру, отже право власності на нерухоме майно підтверджується, а право на дане нерухоме майно не оспорюється відповідачем.
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі № 910/10784/16).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). 
Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).
Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено, що звернення в суд з вимогою визнати право власності на 1/2 частину спадкового майна після смерті дружини ОСОБА_4 є передчасним. Нотаріус своєю постановою не відмовляв позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину з причини відсутності оригіналу правовстановлюючого документу після набрання рішенням законної сили у справі №570/4621/24, а обрання позивачем неналежного способу захисту, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги, щодо визнання позову відповідачем не заслуговують на увагу, оскільки суди не можуть покладати в основу судового рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши обставин справи. Тобто, суд не може покласти в основу рішення лише формальну згоду відповідача, якщо позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами.
Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року, справа №2-390/2006.
Таким чином, суд першої інстанції вірно визначив, що зверненню до суду з вимогою про визнання права власності на спадкове майно мало б передувати вирішення даного питання в позасудовому порядку позивачем за участю нотаріуса, надавши йому рішення у справі №570/4621/24, яке набрало законної сили. Звернення до суду необхідне було лише у разі повторної відмови у вчиненні нотаріальної дії, а тому в даній справі позов є передчасним.
У зв`язку з постановленням вказаного рішення підстава для відмови у вчиненні нотаріальної дії обумовлена у постанові від 19.03.2024 приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Круліковської О.А. не відпала, розбіжності в написанні імені померлої залишись, зокрема в свідоцтві про смерть « ОСОБА_5 », у свідоцтві про шлюб « ОСОБА_6 ».
Апеляційний суд звертає увагу позивача, що вказана вимога не була предметом судового розгляду у дані справі, за відсутності належно заявлених та доведених вимог про встановлення відповідного юридичного факту, суд не мав правових підстав виходити за межі позовних вимог, відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і позицію сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст. ст. 367, 376, 381 - 384, 389 - 391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Судді:         Боймиструк С.В.

Хилевич С.В.

Шимків С.С.